190 O. F. HULTMAN. 



Till följd af a-omljudets uteblifvande eller fördröjande framför nasal, hvarorn s. 185 

 varit fråga, finna vi äfven hos de neutrala a-stammarna alltid u i denna ställning: brum, 

 hrun, run, sJcrum. 



En undantagsställning beträffande a-omljudet har sannolikt också sufl intagit. Skälen 

 for detta påstående äro de samma som s. 185 f. föranledde ett dylikt om bukkr, bulstr, fugl, 

 stubbr och ulfr. Ordet uppträder jämväl i anglosachsiskan med u, i strid med det vanliga förhål- 

 landet hos ord af samma deklinationsklass: det lyder här liksom i fornvästnordiskan sufl. 

 Och äfven i fråga om sufl berättiga närskylda former med långt u — mit. siwel 'der Butter- 

 gehalt der Milch' o. s. v. — till den förmodan, att frånvaron af omljud beror på tidigare vo- 

 kallängd. Är denna förmodan riktig, kan den utsträckas också till suM. Enligt Falk och 

 Torp, Etym. Ordb. II s. 322, utgör det en no-afledning af den i got. gaswôgjan o. swogatjan 

 'seufzen', swégnjan 'frohlocken', fvn. sàgr 'Tummel, Stoi' ingående roten, hvaraf här föreligger 

 den svaga afljudsformen. Men såsom väl numera allmänt erkännes (jf. t. ex. Streitberg, Ur- 

 germ. Gramm. § 47; Brugmann, Vergl. Gr. P s. 499; Hirt, Idg. Ablaut s. 101 fl.), är den re- 

 gelrätta svaga motsvarigheten till förbindelsen u + é, â, ö i vanliga fall långt u. Huru 

 som hälst: då u kan förmodas hafva förekommit inom denna ordfamilj och ett ur -^n- utveck- 

 ladt -lek- följer på vokalen i sulck, är det antagligt, att ordet hör till dem, som stått utom 

 räckhåll för a-omljudet; det är väsentligen att bedöma liksom tuttr (s. 186). 



Ordet full är som bekant en substantivering af adjektivet fullr\ ordet shurmsl påtag- 

 Hgen en img utvidgning af ett i no. skurm 'Skal' fortlefvande feminint substantiv. (Om dylika 

 denominativa sZ-afledningar se v. Bahder, Die Verbalabstracta s. 151 ff., och Hellquist, Arkiv 

 VII s. 159 ff.). Bådas vokalisation är afhängig af de resp. grundordens, beträffande hvilken 

 man jämföre det som längre fram yttras om de feminina i-stamssubstantiven och om adj. 

 fullr. Från det med no. skurm besläktade feminina fvn. skurn kan det neutrala skurn hafva 

 fått sitt u, antingen så att det utgått därifrån eller ock blott på grund af association, i 



Tillvaron i fornvästnordiskan af ett trug vid sidan af trog — jf. Noreen, Aisl. gr.^ § 

 154. 2 — kan betviflas. Det har icke anträffats i någon gammal handskrift, utan endast en 

 gång, jämte trog, i en af Arne Magnusson tagen afskrift af „Skraa for et Olafsgilde i Gula- 

 thingslagen", hvarför misstanken om daniserande felläsning ligger synnerhgen nära. 



De nu anförda exemplen kräfva alltså icke för sin förklaring antagandet, att ändelse- 

 vokalen i vissa kasus ej värkat omljud och att den växling u : o, som härigenom uppkommit 



1 Med fvn. skurn 'skal' bör närmast sammanhållas fslav. skorbnja-Sbrn 'ooriarins', pol. skornia 

 'stöfvel', sloven. skornja d. s. Dessa ord hafva utgått från ett ieu. skor)}-iê-, det nordiska frän ett 

 därmed afljudande skrn-1-, med öfverträdande från /- tiU 2-stammarna (om andra fall häraf se Brug- 

 mann, Vergl. Gramm. II s. 314). Betr. växlingen mellan >_^ och n jf. gr. texraiva (<^ ^Ttxnaria): 

 sskr. taksni o. likn. Antagligen fortlefver samma n-stam, på hvilken ic- (F-)stammen i fråga är bil- 

 dad, i nsv. no. skare m. (<r ieu. skoren-); sammanställningen af detta (och af det liktydiga fvn. A/arj? 

 n.) med lit. szarma 'Reif, szirmas 'grauschimmelig', fslav. srëm 'weiss' etc. (jf. Joh. Schmidt, Idg. 

 Vocalismus II s. 457 f.) förefaller ur betydelsens synpunkt ej så tilltalande. Hos fvn. skum, no. 

 skurm (och det äfven besläktade sskr. cårman- 'skin, leather, hide, bark') möter sanuna växling 

 mellan m och n (samt m-n) som Joh. Schmidt anför talrika exempel på och söker förklara i Kritik 

 d. Sonantentheorio s. 87 ff. (På de förstnämnda slaviska orden har prof. J. J. Mikkola fäst förf:s 

 uppmärksamJiet) . 



Tom. XXXIU, 



