Hälsingelagen, Exkurs I. 191 



inom flexionssystemet, ibland utjämnats till förmån för u; de kunna alla med stor sannolik- 

 het uppfattas annorlunda. Finnes det då öfver hufvud några ord, som gifva stöd åt nämnda 

 antagande? Jo, för brut — en sällsynt fornnorsk sidoform till det vanliga bröt — ormul och 

 riid synes värkhgen någon annan lika plausibel förklaring icke erbjuda sig. Men det är på- 

 fallande, att de alla tre åtminstone i någon viss betydelse äro eller varit pluralia tantum. 

 Såsom sådant uppträder ôrniid 'ruiner' städse och bröt brut för så vidt det betyder 'förbry- 

 telse'; spår af ett plurale tantum rud 'trakt med nyodlingar' förehgga i fvn. ortnamn, hvarom 

 jf. Fritzner, Ordb-^ III s. 133. Häraf måste slutas, att de neutrala a-stammarnas plural Ijud- 

 lagsenligt haft u i en omfattning, som möjliggjort dettas förallmänligande hos dem, ifall den- 

 samma isolerats från singularen, och i hela flexionssystemet, ifall pluralen af någon anledning 

 varit oftare använd än vanhgt. Och det innebär med nödvändighet, att något omljud ej inträdt 

 i nom. och ack. plur., ty u kan omöjligen ha bevarats i gen. eller dat. plur. (ändelse urgerm. 

 •ö" > fvn. -a, resp. urgerm. -omz > fvn. -um), utan att tillika ha gjort det i dessa former 

 (änd. urgerm. -ö > urnord. -m). Vi vinna här en stödjepunkt för fastställandet af a-omljudets 

 kronologi. Framför urgerm. ö = urnord. ö = fvn. a har omljudet, såsom vi framdeles skola 

 se, otvifvelaktigt egt rum. Då det nu uteblifvit i de neutrala a-stammarnas nom. ack. plur., 

 hvilkas ändelsevokal visserligen var ö på urgermansk ståndpunkt, men i urnordiskan öfver- 

 gått till M, tyckes det visa, att detsamma inträdt först efter differentieringen af den urger- 

 manska ändelsevokalen 5, d. v. s. tidigast i början af den urnordiska perioden. 



Det är klart, att de tre undantag vi nu uppehållit oss vid endast bekräfta den regel, 

 som de ofvan framlagda 79 exemplen med o berättiga oss att formulera: i västnordiskan 

 har under vanliga förhållanden en genom a-omljud uppkommen växling w: o 

 inom en neutral a-stams böjningssystem utjämnats till förmån för o. Med 

 hänsyn till att i allmänhet singularen användes oftare än pluralen, samt nominativen, geni- 

 tiven och ackusativen å ena sidan vida oftare än dativen å den andra, kan det ock knappast 

 vara annorlunda, äfven om nom. och ack. plur. understödts af dat. sing, och plur. — med 

 andra ord, äfven om a-omljud ej inträdt framför urgerm. ai > urnord. ë och urgerm. öm > 

 urnord. um. Huru det förhåller sig med det sistnämnda, kunna de neutrala a-stammarna 

 själfva icke upplysa oss om; jf. emellertid s. 188 och det längre fram härom sagda. 



De feminina ö-stammarna torde, så vidt de vid a-omljudets genomförande till- 

 hörde denna böjningsklass och deras u var mottagligt för detsamma, utan undantag förete o. 

 Detta gäller ej blott de ord, rörande hvilka urkunderna ådagalägga, att de i fornvästnordiskan 

 böjdes som rena ö-stammar, eller åtminstone icke motsäga att de gjorde det, i öfverensstäm- 

 melse med sina etymologiska motsvarigheter i andra språk — dorg, for, Holtar, Tcorf, mom, skor, 

 snor, stora, porpar. i Äfven ord, som efter de öfriga germanska språkens vittnesbörd egentligen 

 äro ö-stammar, fastän de i fornvästnordiskan på grund af anslutning till i-stammarna hafva 



i För fvn. mom jf. fht. morna 'Kummer' (och Bugge, Ssem. Edda s. 95); för fvn. snor 

 sskr. snusa, fslav. smcha, ags. snorii 'daughter-in-law'; för störd gr. arûqi^ij (och Lidéo, Studien 

 zur ai. u. vergl. Sprachgesch. s. 17). — Fvn. Icorf anses i allmänhet stamma från lat. corbis; jf. 

 emellertid Falk o. Torp, Etjnn. Ordb. I s. 425. 



N:o 2. 



