192 O. F. HULTMAN. 



nom. ack. plur. -former med ändeisen -ir — fold, mold, sorg i — visa städse denna vokalisation. 

 Hos de egentliga feminina i-stammarna skola vi däremot i allmänhet finna oomljudt u. 



Vi .hafva här natm-ligtvis sett bort från ett par ö-stammar, hvilka före synkoperings- 

 tiden haft mellanvokal, om de ock under den handskriftliga perioden ej visa någon: ups (jf. 

 fht. obasa ohisa 'Vorhalle', ags. y fes 'eaves of house') samt i^ö-stamsgenitiverna hugdar (i hug- 

 darmadr m. fl. sammansättningar; jf. fht. gehugeda 'Gedächtniss, Andenken') ^ och huldar (i 

 huldarhottr 'skjulende Hat som gjor en ukjendelig'). 



Men också tvänne ö-stammar utan mellanvokal innehålla oomljudt u. Hvarför dul gör 

 det, är ej svårt att se. I fornsvenskan är dul neutrum och i allmänhet plurale tantum. Från 

 detta neutrala plurale tantum kan det västnordiska feminina substantivet hafva utgått, lik- 

 som y. fno. Içg f. från ä. fvn. log n. pl. (och fda. logh f från fda. logh n. pl.). Och att det 

 icke blott kan hafva utgått från detsamma, utan med all sannolikhet värkligen gjort det, 

 ses just däraf, att fvn. dul uppträder med en vokalisation, som bland ö-stammarna fram- 

 står som exceptionell, men är typisk för de isolerade neutrala pluralerna (s. 191). ^ 



Det andra exemplet på u hos hithörande ord är ull. Af vikt för dess bedömande är, 

 att äfven mit. wulle* och ags. wull i strid med allmänna förhållandet inom dekiinationskias- 

 sen hafva oomljudt u. Så länge nu intet skäl påvisats, hvarför en a-omljudsväxling w. : o just 

 hos detta ord skulle ha benägenhet att utjämnas i annan riktning än hos öfriga ö-stammar, 

 synes det föga antagligt, att alla tre språken oberoende af hvarandra företagit en sådan ut- 

 jämning. * Än mindre sannolikt blir detta därigenom, att en lika påfallande öfverensstäm- 

 melse eger rum också i fråga om ett annat ord med ljudförbindelsen -ull-. Fvn. fullr adj. 

 motsvaras både i fornsachsiskan och i anglosachsiskan af full, ehuru adjektiven såväl här 

 som i fornvästnordiskan (hvarom se här nedan) i regeln förete omljud. En sammanställning 

 af de båda orden med deras utomgermanska motsvarigheter inbjuder, om ej till en slutsats, 

 så dock till en gissning beträffande orsaken, hvarför något a-omljud ej inträdt hos dem — ty 



1 Föl- fvn. fold jf. fs. folda 'Erde, Boden'; för fvn. mold got. mulda, fht. molta 'Staub, 

 Erde'; för fvn. sorg got. sanrga, fht. sworga sorga, fs. sorga 'Sorge'. 



2 MtHiända är likväl hugdar snarare att sammanhålla med got. gahugds, fht. gihugt, fs. gi- 

 hugd 'Gedanke, Gedächtniss'. I sä fall bör det läggas till de längre fram uppräknade feminina 

 Z-stammarna utan mellanvokal. 



* Med hänsyn till densamma går det icke an att, såsom annars läge nära, tänka sig förhål- 

 landet mellan fvn. dul f- och fsv. dul n. pl. så, att en gammal kollektiv ö-stam utgjort deras gemen- 

 samma ursprung, på sätt Joli. Schmidt i Die Plui-albildungen der idg. Neutra s. 1 ff. gjort troligt i 

 fråga om andra likartade dubbletter. Att analogien af dylika spelat on roll vid do neutrala plura- 

 lernas öfvergang till feminina substantiv, är emellertid antagligt. 



* Fornsachsiska belägg för ordet saknas. 



^ Man vill kanske i ordets egenskap af ämnesnamn finna grunden till en utjämning i motsatt 

 riktning mot den aUmänna, till förmän för den oomljudda stamformen: genom att endast singularen 

 var i bruk skulle den jämförelsevis ofta använda nom. sing, äfvensom dat. sing., hvilka båda hade 

 denna stamform, gjort sig mera gällande än i vanliga fall var händelsen. Denna förklaring faller lik- 

 väl på invändningen, att ull icke är det enda ämnesnamnet bland orden i fråga; ett annat sådant fii- 

 religger i mold, med a-omljud. 



Tom. XXXril. 



