Hälsingelagen, Exkurs I. 193 



detta torde i hvarje händelse vara säkert. Som bekant företer sanskrit -ir- 1. -ur-, litauiskan 

 ■ir- och -«7- i svaga afljudsformen af rötter, som i den starka innehålla -ari- resp. -eV- och -e7-, och 

 anses de förra ljudförbindelserna återgå på ieu. f och f (eller, af andra, på ieu. -«.ra- och -,fo-), 

 de senare på ieu. -era- och -eh. I germanskan uppträda under den historiska tiden ieu. f 1 

 städse såsom -ur- -Hl- 1. motsv. och hafva således sammanfallit med ieu. ^- /; men den för- 

 modan har uttalats, att äfven här tidigare funnits en kvantitetsskillnad, så att f J represen- 

 terats af -ur- -fil-. Se härom Hirt, Idg. Ablaut s. 63 f., och där citerad litteratur. Föreligga 

 nu i fvn. ull, fullr och motsvarande västger manska w-former spår af detta presumerade -ül-? 

 Ett faktum är, att dessa ord bägge förutsätta indoeuropeiska former med J:iill är identiskt 

 med sskr. urna, lit. vilna och fullr med sskr pUniås, lit. ])ilnas. Vokallängden i förbindelsen -üll- 

 skulle i en del germanska dialekter under vissa omständigheter öfverlefvat a-omljudets ge- 

 nomförande. 



Man har alltså otvifvelaktigt att se bort från dul och ull, om man vill fastställa den 

 behandling de för a-omljud mottagliga ö-stammarna med urgerm. kort u låtit detta undergå. 

 Den slutsats, som måste dragas af det föreliggande materialet, bhr då den, att ö-stam- 

 marna i f ornvästnordiskan. ifall deras böjningssystem på grund af a-omlju- 

 det företett en växling u:o, sannolikt alltid låtit o på analogisk väg ut- 

 tränga u. Detta är väl ock det man snarast väntar, under förutsättning att a-omljud in- 

 trädt äfven i ack. sing., hvars ursprungliga form, i nordiskan som bekant utbytt mot nom. 

 sing.-formen, ändades på urgerm. -ü" (^ fvn. *-«). Utom ack. sing, tillkom o Ijudlagsenligt 

 åtminstone gen. sing, samt nom., gen. och ack. plur. Efter hvad som nyss anförts om a-om- 

 ljudets uteblifvande framför urgerm. -ö — urnord. -u är det klart, att u kvarstod som sådant 

 i nom. och dat. sing. Dess behandling framför urgerm. -dmz = fvn. -um i dat. plur. förblir 

 oklar, men belyses måhända af ö/i-stammarna, såsom man längre fram torde finna. 



Vända vi oss så till de mask u lina i-stammarna, möta vi merendels i alla böj- 

 ningsformer u, men stundom äfven o. Det förra är händelsen med följande — vi förbigå tills 

 vidare alla ord med nasal efter vokalen — : bugr, iulr, burdr, burr, dugr, dulr, flugr, hlutr, 

 hugr, rugr, skurdr, slcutr, stuldr, sullr, sultr, pulr, purdr. Till dessa erkända «-stammar får 

 utan tvifvel läggas gustr 'Vindpust', eg. ^i-abstraktum till giösa 'bryde frem med Voldsora- 

 hed'; kiirr 'lydelig Ytring af hvad man ttenker', 2-abstraktum till det i fht. Jcerran mht. Mrren 

 'schreien, grunzen, knarren, ags. ceorran 'creak' fortlefvande verbet ^; hrutr, med sidoformen 

 krytr: murtr, med en fsv. sidoform *myrter (jf. nsv. mört); skum, som tydligen utgått från 

 den likalydande feminina «-stammen, om hvilken se s. 190 noten. Och man tager knappast 

 fel, om man till «-stammarna hänför också butr och hurr, hvilka, ifall de vore a-stammar, sä- 

 kerligen skulle hafva a-omljud. 



Rotvokalen o förekommer hos «-stammarna bolr, borr, hogr — alla tre med omljuds- 

 lösa sidoformer; hit hör väl äfven -trodr (i åtrodr 'Trseden paa, Trakk'). 



De böjningsformer, i hvilka a-omljud inträdt, äro gen. sing, och gen. plur.; huruvida 



1 v. Bahder, Die Verbalabstracta s. 37, framkastar — utan tillräcklig grund — den förmo- 

 dan, att fvn. kurr är en gammal es-stam. 



N:o 2. 25 



