Hälsingelagen, Exkurs I. 197 



ruuna 'valack', med ü för nord. ö liksom luuva 'loge', ruimi 'ros'. — Sammanhållen med att 

 an-stammarna i allmänhet visa a-omljud, synes frånvaron däraf inom ifrågavarande ordgrupp 

 ådagalägga, att kort u framför kort nasal, efterföljd af omljudvärkande vokal, 

 förblifvit oomljudt icke allenast där den sistnämnda synkoperats, utan också 

 där den kvarstått. Man skall kanske göra en invändning. Kunde icke, antaget att an- 

 stammarnas gen. plur. under a-omljudstiden allmänt hade kvar sin (under historisk tid hos 

 gumi bevarade) ursprungliga form på -anö" = fvn. -na, den nyss anmärkta motsättningen hafva 

 utbredt sig från denna kasus? Här skulle u, äfven om a-omljud egt rum framför kort nasal 

 + kvarstående a, Ijudlagsenligt bevarats hos orden i fråga, men icke hos de öfriga an-stam- 

 marna. Härtill måste dock svaras, att gen. plur., som ju i allmänhet hörde till de jämförel- 

 sevis minst brukade böjningsformerna, svårligen vägt så tungt i vågskålen, att dessa ord 

 kunnat konstant i olikhet med den stora massan få den omljudda vokalen undanträngd af den 

 oomljudda. Med mera skäl kunde man beträffande en del af dem vilja göra gällande, att de 

 erhållit u i arf från eller genom association med 2-stammar, från hvjlka de utgått; de äro 

 hruni (jf. ags. bnjne m. 'burning'), -muni (jf. munr m.), -runi -Qf. ags. njne m. 'running'), umi 

 (jf. ymr m.). Att använda den förra förklaringen endast på de återstående skulle visserligen 

 i någon mån minska det vågade i densamma, men likväl ingalunda göra den antagligare än 

 den, som vinnes genom den ofvan uppställda regeln. 



En annan grupp af hithörande ord med u omfattar an-stamsutvidgningar af vokalstam- 

 mar, som förete denna rotvokal. Hos dessa ord — bugi, husti, diqM, dusti, hluti, hugi, tui- 

 hurar — härrör uppenbart den oomljudda vokalen från grundordet (resp. hugr m., hu[r\st {., dupt 

 n., dust n., hlutr m., hugr m., hurr m.), antingen så, att de bildats på en tid, då något omljud 

 ej längre kom i fråga, eller på grund af association. Hvad hugi beträffar, fälla de fördunk- 

 lade sammansättningarna alogi och umhogi utslag till förmån för det senare alternativet. 

 Också följande ord hafva väl snarast blott härkomst från eller association med andra att 

 tacka för sitt oomljudda u: fugli, gulli (bägge öknamn, troligen afledda från resp. fuglra. och 

 gull n.), gudi (jf. gud n.), umduri (jf. dyrr f. pl. <r duriR). Äfvenså möjligen hulsi (öknamn), 

 ifall det är afledt från iulr m. I Icussi (också skrifvet Icursi hutsi) och dess afledning husU 

 har vokalisationen tydligen bestämts af Icû f., hvarifrån dessa ord utgått. Öknamnet hussi 

 står måhända i samma förhållande till lin m. 'bonde'. Orden på -si {-sli) kunna dessutom 

 tänkas ha synkoperat en mellanvokal, i hvilken händelse de falla utom detta sammanhang. 

 Något vitsord i fråga om an-stammarnas förhållande till a-omljudet ega de i intet fall. 



Att stubhi med alla sina böjningsformer stått utanför a-omljudets invärkan, bevisar 

 dess motsvarighet i medellågtyskan och medelengelskan, stubbe, som med sitt oomljudda u in- 

 tager en liknande undantagsställning bland an-stammarna som det fornvästnordiska ordet; 

 se för öfrigt s. 185 ff. här ofvan. Med -Jcubbi (i saltl:) förhåller det sig, af de s. 186 på tal 

 om tuttr anförda skälen, sannolikt på samma sätt. Såväl stubbi som detta ord har vid sidan 

 af sig besläktade förmer med ü — det förra siûfi, etc., det senare Mfôttr etc. (se v. Friesen, 

 De germ. mediagem. ss. 62 ff., 84 ff.) — och det synes åtminstone möjligt, att de själfva vid 

 tiden för omljudet haft samma vokalisation. I hvarje händelse är det mindre vågadt att lik- 

 ställa -hubbi med stubbi, än att utan särskild anledning antaga, att det utjämnat en «-om- 



N:o 2. 



