198 O. F. HüLTMAN. 



ljudsväxling u:o i motsatt riktning mot de öfriga 70 till 80 ord af samma böjningstyp, som 

 kunna tänkas företett en sådan växling. ^ 



Dessa ord inskränka sig nämligen till de ofvan uppräknade med rotvokalen o. Bland 

 orden med u af ifrågavarande böjningstyp, hvilka vi nu fullständigt genomgått, gifves det intet 

 enda, för hvilket ej en annan förklaring vore evident eller åtminstone sannolikare. 



Man märke, att hittills varit fråga endast om ord af samma böjning s typ som 

 kubbi — en typ, till hvilken visserligen höra nästan alla an-stammar. Hos en an-stam, re- 

 presenterande en annan typ, har otvifvelaktigt en generalisering af u egt rum på bekostnad af 

 det i vissa kasus Ijudlagsenliga o, nämligen hos ^lxi (sidoform till oxi). Pluralen, som bekant 

 böjd nom. ack. yxn, gen. yxna, dat. ijxnum (resp- 0x11, 0x71a, 0xnum) uppvisade Ijudlagsen- 

 ligt före i-omljudet u i nom., dat. och ack. Det förklarar afvikelsen från de öfriga an-stam- 

 marna, hvilka åtminstone i nom. och ack. plur. hade a-omljud. Att det ålderdomliga yxn 

 etc, analogien med de öfriga an-stammarna till trots, bibehållit sig långt ned i den histo- 

 riska tiden, tyder dessutom på att det i förhållande till singularen varit oftare brukadt än 

 pluraler i allmänhet. 



Om an-stammarna af den vanliga typen — för att återgå till dem — kcmstant visa 

 a-omljud, såvida de öfver hufvud varit mottagliga för sådant och besläktade ord icke influerat 

 deras vokalisation, kan man fråga sig, om hos dem u förblifvit oomljudt i någon kasus. 

 Kock har i P.-B.-S. Beitr. XXIII s. 518 t sökt -visa, att omljudet icke framkallats af urgerm. 

 * (= urnord. a, fvn. /), an-stammarnas ändelse i nom. sing. Hans härvid anförda skäl äro 

 visserligen icke hållbara. De an-stamssubstantiv med u, hvilka enligt hans förmenande skulle 

 bevisa, att denna vokal ej undergått omljud i hela flexionssystemet, d. v. s. ej i nom. sing., 

 äro dels sådana, som ofvan utredts aldrig ha företett någon a-oraljudsväxling, dels hämtade 

 ur östnordiskan och saknande vitsord för västnordiskans vidkommande. Men .tanken, att 

 det förhåller sig som Kock menar, får icke därför utan vidare afvisas. Vid behandlingen af 

 ö-stammarna hafva vi lärt känna ett exempel på att inom en hel deklinations ord med a-om- 

 Ijudsväxling nom. sing., jämte en eller par mindre ofta brukade former, öfvervunnits af det 

 öfriga flexionssystemet. Det konstanta omljudet hos an-stammarna afger därför intet argu- 



1 För den nordiska förkortningen af lång vokal framför geminator och konsonantförbindelser 

 uppställer visserligen Noroen, Aschw. gr. § 90 och Aisl. gr.-'* § 122 — delvis i anslutning till en af 

 Kock i Arkiv VII s. 371 noten och VIII s. 269 noten framkastad tanke — regeln, att den egt mm 

 för sä vidt geminatan eller konsonantgruppen varit tautosyllabisk eller uppstått genom synkope, an- 

 nars icke. Men det behöfver knappast påpekas, att denna regels giltighet för hvarje enskiklt fall 

 ingalunda kan anses så definitivt fastslagen, att man af den vore hindrad att antaga vokalförkortning 

 i fvn. -Jcubbi stubbi eller hänvisad till den förtviflade utvägen att härleda densamma enliart från de- 

 ras gen. plur. Mellan regeln och den faktiska fördelningen af förkortad och bitiehållen lång vokal 

 förefinnas betydande divergenser, dem man nu måste utfylla genom analogibiklnmgshypoteser, och det 

 är därför möjligt, ja sannolikt, att den förstnämnda ännu kommer att undergå modifikationer. Fram- 

 för allt kan det sättas i fråga, om man utan vidare får utgå från att de olika geminatorna och kon- 

 sonantförbindelserna äfvensom de olika vokalkvaliteterna ^'id förkortningen varit i allo likställda. Det 

 är också tänkbart, att förkortningslagen, hvilken kanske värkat i århundraden, då de äldsta nordiska 

 handskrifterna nedskrefvos, under tidernas lopj:) varierat. En detaljerad utredning af dessa frågor 

 vore i högsta grad önskvärd. 



Tom. XXXIU. 



