Hälsingelagen, Exkurs I. 199 



ment mot Kocks mening. Om man icke dess mindre har skäl att betvifla dennas riktighet, 

 är det emedan, såsom senare skall visas, prêt. ind. af vissa svaga verb synes gifva en posi- 

 tiv stödjepunkt för åsikten, att äfven urgerm. Ce = urnord. a värkat omljud. 



Huru an-stammarnas dat. plur. förhållit sig i afseende å a-om ljudet kan lika litet af- 

 göras med tillhjälp blott af dem själfva. Den genuina formen, med ändelsevokalen u, bör vis- 

 serligen hafva saknat omljud; men det är möjligt och sannolikt, att den redan före a-omljuds- 

 tiden ersatts genom a-stammarnas dat. plur.-form. Dock är det, med hänsyn till hvad längre 

 fram anföres om denna, äfven i så fall troligast, att rotstafvelsens u förblifvit oomljudt. 



Har så varit händelsen, är det emellertid klart, att i fornvästnordiskan ma- 

 skulina an-stammar af den allmänna böjningstypen upphäft en i deras form- 

 system uppkommen «-o m 1 j u d s v ä x 1 i n g u:o genom generalisering af o. 



Bland de neutrala an-stammarna gifves det endast en med urgerm. kort u i rot- 

 stafvelsen: hnoda. Här hade alla singularkasus och gen. plur. Ijudlagsenligt a-omljud. Om 

 pluralens öfriga former saknade sådant — jf här nedan under ön-stammarna — voro likväl 

 i fall af utjämning chanserna störst för en generalisering af detsamma. 



En granskning af de hithörande ön-stammarna ger till resultat, att de i sin flexion 

 visa dels omljudd, dels oomljudd vokal alltigenom. Det förra är det vanhgare. 



A ena sidan hafva vi: -hoda (i Angrb., Aiirh.), -bola (i reiäib.), ' hora, brosa, doTcka, 

 flosa, froda, gola, kola, hasa, Mofa, kola, -kolla (i hiartk. etc), -kosta (i ork.), loka, -lokka [i 

 vardl), ^ luta, möda, -olga (i siöfaro.), ^ orka, -poka (i guclvefiarp.), rodra, * -rofa (i Gardr.), -röka 

 (i miallr., siör.), -rosa (i holdr.), rota, ■' sköra, skörda, skorpa, -skota (i austsk.), snöpa, snoppa, 

 soppa, sorta, stofa (stoga), -stroka (i Mdstr.), -toga (i hert.), torfa, poka, popta. 



A andra sidan ßuga, fidga, fura, fur da, ^ gufa, gula, hrufa, mura, ruda (jf. rudulitill, 

 .rudumäl), -skulda (i samsk.), smuga, stufa {-stuga i bast.), urga, pula, purka 'Torklœde'. ' 



1 ¥vn. reidibola 'Anfald, Udbrud af Vrede' (endast i uttrycket i reidibolii[m] 'i vredesmod') 

 är till sm senare led besläktadt med &M?r m. 'Stammen af Trseet; Legeme' (urspr. 'någonting uppsvälldt 

 1. massivt'), holginn adj. 'ops^nilmet', och betecknar sftlunda egentligen 'tillståndet, att jäsa af vrede'. 



2 Senare leden af fvn. vardlokka 'et Slags Tiyllesang' hör väl samman med verbet lokka. 



' Fritzner sätter vid fvn. siöfarolga i st. f. uppgift om betydelsen ett frågetecken. Ordet 

 förekommer i ett textställe af följande lydelse: (Svinens rotande i marken) er fyrir (o: varslar om) 

 siöfarolgu, vdtvidrum ok grasvexti peim er gror af vatsins vokua. Antagligen betyder siöfarolga 

 'sjösjuka'. Besläktade äro nämligen, af allt att döma, no. oljen adj. '1) kvalmende, kvalm (isser om 

 fed Mad) 2) lummervarm, kvalm (om Vejret)' och no. olga vb. 'vœmmes, foie Kvahne'. Dessa ord 

 stå i afljudsförliällande till no. elgja vb. 'vsenunes, fole Kvalme eller Tilboielighod til Brsekning', nisl. 

 elgja vb. 'to belch'. 



* Det längdtecken ordböckerna gifva o i fvn. rodra är oberättigadt, enl. Bugge, K. Z. XX s. 6. 



5 Fvn. rota 'Regnskyl, voldsomt Regn' är att förbinda med fht. riozan mht. riezen st. vb. 

 'Feuchtigkeit hervortreten lassen, triefen, fliessen, weinen', ags. re'otan st. vb. 'weep, lament'. 



•* Enl. Falk, Arkiv IV s. 358 f., skulle ukväl fvn. furda 'miraculum, portentum' stå för for- 

 rida. Sannolikare är emellei-tid Noreens förklaring i Sv. etymologier s. 19. 



' Fvn. purka 'Torklsede' kan återgå på ieu. t^'g- och sammanhänga med lat. tergeo 'wische 

 ab, trockne ab' samt med senare kompositionsleden i lat. man-têle (<^ -terg-sli-), umbr. man-traklu 

 (<] -trUg-klo-) 'Handtuch'. Den vanliga uppfattningen, att det utgått från verbet purka och adj. 



N:o 2. 



