200 O. F. HULTMAN. 



Beträffande en del af de nu uppräknade orden låter det visserligen tänka sig, att de 

 pavärkats af besläktade ord med o, resp. u, och således icke ega vitsord 1 fråga om a-omlju- 

 det hos ô)!-stammarna. Inom hvardefa gruppen återstå emellertid åtskilliga, för hvilka hvarje 

 sådan möjlighet synes utesluten. 



Såsom sannolikt eller med säkerhet icke vittnesgilla hafva vid uppräkningen förbi- 

 gåtts en del ord, hvilka vid ett flyktigt betraktande kunde synas höra hit. Dels sådana, 

 som utgått från urnordiska former med en mellan vokal; detta är fallet med -loäna (i grasl.\ 

 opna, hugda, hulda, rudda, skupla, ^ sturla, purka 'Terke. Terhed'. ^ Dels några med en me- 

 diageminata efter vokalen, hvilka ord med mer eller mindre skäl kunna antagas hafva förhål- 

 lit sig hksom de ss. 186, 197 behandlade stubbr, stuhbi, d. v. s. alls ej påvärkats af a-omljudet, 

 möjligtvis emedan de haft långt u vid tiden för detsamma: klubba, lubba (jf mit. lubbe f. och 

 fvn. liifa f., samt v. Friesen, De germ. mediagem. s. 69 ff.), snubba (jf. nsv. dial. [Närpes etc] 

 snüv 'hornlös ko' samt Johansson, P.-B. Beitr. XIV, s. 364); mugga. Dels slutligen det från 

 ku f. afledda kussa. 



Förbigåtts hafva ock alla Ö7i-stammar, hos hvilka på rotvokalen följer en nasal. Af 

 dem visa duna (i reidard., reidid.), kima, -numa (i piödn.), *runa (jf. runhenda och Gislason, 

 Aarb. f. nord. Oldkyndighed 1875 s. 102 ff.), pruma vokalen u, endast koma och kona o. Ett 

 broma 'Brudstykke' anföres väl af Fritzner, men torde att döma af no. bräm n 'Skrab af Jern 

 eller Kobber' återge en form med ö. De föregående orden hvarken bekräfta eller vederlägga 

 den s. 196 f. uppställda satsen, att w framför nasal aldrig undergått a-omljud. Ty under förut- 

 sättning att den stora massan af ön-stammar med urgerm. kort m en gång inom sitt böjnings- 

 system visat afväxlande u och o, låter det utan svårighet tänka sig, att denna växhng på 

 analogisk väg öfverförts till enstaka ord med u + nasal, såsom koma och kona. Hvad koma 

 beträffar, är det dock snarast inflytandet frän verbet koma, som vållat afvikelsen från regeln. 



Den nämnda förutsättningen, angående en växling hos ön-stammarna af u och o, har 

 med säkerhet varit för handen. På en dylik växling, sedermera utjämnad i ohka riktningar, 

 hänvisa otvetydigt de båda först uppräknade grupperna af ön-stammar. Vidkommande för- 

 delningen af u och o inom formsystemet lär väl ingen vilja bestrida, att det förra hört hemma 

 framför den ändelsevokal, som under den historiska perioden uppträder som u (o), det senare 

 framför den historiska periodens ändelsevokal a. Men bedömer man frågan efter förhållan- 

 dena under denna period, synes det öfverraskande, att o, som då skulle varit Ijudlagsenligt 

 blott i nom. sing, och den i allmänhet föga brukade gen. plur., förmått hos flertalet ord un- 

 dantränga det oomljudda u. Inom ö-dekhnationen ha vi (s. 191 ff.) sett den rotvokal, som 

 Ijudlagsenhgt tillkom nom. sing., dat. sing, och (?) dat. plur. i motsats till det öfriga formsy- 

 stemet, hos alla ord duka under. Motsägelsen upphör emellertid, om vi utgå ft-ån att ön- 

 stammarnas ändelsevokaler under a-omljudstiden uppträdt i något annan fördelning än under 

 den historiska — a eller dess föregångare i flere former, u eller dess föregångare i färre. Vi 



pxirr, är dock kanske sannolikare. I så faU har ordet otvifvelaktigt vid tiden för a-omljudet, om det 

 redan då var bildadt, haft meUanvokal. Om fvn. purka 'Terke, Terhed' gäUer detta i hvarje fall. 



1 Jf. det synonyma skypill m. 



2 Jf. beti-äffande purka s. 199 not 7. 



Tom. XXXin. 



