Hnlsingelagen, Exkurs I. 201 



behöfva här ej uppställa någon ny hypotes: redan Kock har, pä helt annan väg, kommit till 

 åsikten, att öw-stammarnas dat. ack. sing, ursprungligen haft en ändelse, som Ijudlagsenligt 

 skulle gifvit -a (P.-B.-S. Beitr. XXIII s. 523 not 1 ; jf. dock Walde, Die germ. Auslautgesetze 

 s. 166 f.). 



Kock har af a-omljudsdifferentieringen hos dessa stammar — äfven han antager näm- 

 ligen en sådan — velat sluta, att ö icke värkat a-omljud. Eftersom — resonerar han a. a. s. 

 523 fl'. — Stenstadsstenens igingon (gen. sing.), sammanställdt med ön-stammarnas deklination i 

 gotiskan, ger vid handen, att dessa stammar i urnordiskan haft ändelsevokalen ö också i for- 

 mer, som senare förete en ändelse med m, kan differentieringen ej ha inträdt förr än -b i nom. 

 sing, utvecklats till -a. Detta skulle ega sin riktighet, om de urnordiska runinskrifternas o 

 nödvändigtvis återgåfve ett enda ljud. Men det behöfver för ingen del vara händelsen; de 

 första ansatserna till den difi'erentiering af ön-stammarnas ändelsevokal 5, som resulterat i 

 motsättningen nom. sing, -a: gen. sing, -u etc, kunna mycket väl tänkas ligga långt tillbaka 

 i den urnordiska perioden, så att under nämnda runtyp dölja sig två skilda vokalnyanser, 

 ett öppnare och ett mera slutet ö. Mot Kocks mening talar dessutom synnerligen kraf- 

 tigt Tunestenens worahto; hans förklaring, att a-omljudet i detsamma värkats af svarabhakti- 

 vokalen, möjligen i förening med r- och /i-ljiiden, är en nödfallsutväg, som ej lär tillfreds- 

 ställa många. Man torde därför få fastslå, att kort u undergått a-omljud äfven fram- 

 för Ü, ehuru endast framför den öppnare varieteten af detta ljud, hvilken se- 

 dermera utvecklade sig till a. En härmed öfverensstämmande formulering af a-omljuds- 

 regeln linnes för öfrigt redan hos Noreen i Aisl. gr.* § 154.2. 



Det förefaller antagligt, att ett kort till u öfvergående o — t. ex. i a-stammarnas 

 dat. plur.-ändelse — lika litet som ett långt förmådde om ljuda u. 



Också hos de enstafviga konsonantstammarna uppträder urgerm. kort w både 

 omljudt och oomljudt — det föri'a hos hnot och stoå, det senare hos gen. dat. plur. dura 

 durum och siiut. Jf. ock den till i-dekhnationen öfvergångna konsonantstammen horg. En 

 generalisering at oinljudet skulle väl icke egt rum, om ej dessa ord, som alla äro feminina, 

 hvad singularen beträffar anslutit sig till ö-staumiarna; hos duva durum, som tillhöra ett 

 plurale tantura, har u undanträngt o (i gen.). 



Vi hafva nu undersökt samtliga kategorier af substantiv utan mellanvokal. Också 

 de substantiv, som leda sitt ursprung frän urnordiska former med mellanvokal, men till 

 följd af synkope sakna hvarje motsvarighet till denna, hafva härunder delvis blifvit berörda. 

 Bland de återstående märkas först och främst några ord, hos hvilka rotvokalen genom syn- 

 köpen kommit framför nasal + konsonant. Såsom väntas kan, utgöi'es den, oberoende af 

 mellanvokalens kvalitet, städse af u. Hit höra gen. frumsar (i frumsarbraud n. 'Bröd af For- 

 stegroden') — sannolikt en afledning af det adjektiv, som ingår i fvn. frum-hurdr m. fl. 

 sammansättningar och återfinnes i got. fruma etc, medelst suffixet -isiö-, livarom se v. Bah- 

 der, Die Verbalabstracta s. 56, och Kluge, Nom. Starambild. § 146; ^femrn. 'Stol, Brag, Larm', 

 snarare deverbativ till glumra 'frembringe, give fra sig en stserkere Lyd, Klang' (tydligen en 

 intensivbildning på -arön-) än, såsom Hellquist, Arkiv XIV s. 25, äfven anser möjligt, en gam- 

 mal es-stam; humli m. humla f.: jf. fl. humala, ags. hipnele; sumrungr m.: jf. fvn. surnar n.; 

 pumle m. (öknamn), pumlunyr ni.: jf. fvn, pumalfingr, fsv. pumulfinger ni. 

 X:o 2. 26 



