204 O. F. Hu LT M AN. 



-ingr: hulmingr. ^ 



-ingi: Med o morâingi (jf. mord n.). 



-ningr: hrugdningr, ffutningr, hulningr, rur/ningr, studnmgr. — Med o Idopiingr (jf. Mofinn 



prêt, part.), Tcosningr (jf. Jcosinn prêt. part.). 

 -ningi: Jcosningi (jf. kosinn prêt. part.). 

 -ungr: hulungr. — Med o holungr (jf. bolr m.), hormmgr (jf. Äor?i n.), hohmgr (jf. Z-r?/ n.), 



rostungr (jf. fht. fs. ros< ra. 'cErngo'), snoppungr (jf. snoppa f.). 



Feminina på 

 -mp': Med o brotning (jf. hrotna vb.)- 

 -ning: hrugtîning, flutning, hruftning, hulning, lutning, rwfning, -skurning (i umskurningarmenn), 



smurning, spurning, stwfning. — Med o boitning (i fijrirb.; jf. ho^tinn prêt, part.), /o<- 



nfnr/ (jf. lotinn prêt, part.), -orpning (i meâalo.; jf. orpinn prêt, part.), sTcorning (jf. s/to- 



nnn prêt, part.), sorîning (jf. soâinn prêt, part.), -lokning (i mjj^?.; jf. lokinn prêt, part.), 



-lostning (i wjyj?.; jf. lostinn prêt. part.). 



Neutra på 

 -2V7: gen. huUrfs (i hulitfshiahnr m.). ^ 



Ur dessa exempelsamlingar hafva åtslcilliga ord uteslutits, som lämpligast behandlas 

 för sig i ett sammanhang. De substantiv med kvarstående mellanvokal, i hvillca urgerm. 

 kort tt föregår en (kort, af annan konsonant icke efterföljd) nasal, synas bestyrka, att det i 

 denna ställning alls ej berörts af a-omljudet. Visserligen finna vi bland dem konungr, full- 

 koman, eptirkomari, sonarbUt -dreyri -goltr, och af de öfriga eger en stor del, bestående af 

 genomskinliga afledningar af andra ord, ingen beviskraft utöfver den som kan tillerkännas 

 dessa senare; det är fallet med grunan f. (jf. gruna vb.), munaitr m. munad n. (jf. muna vb.), 

 skrumari m. (jf. skrum n.), unadr m. unad n. unun (i ununarsamr adj.) f. (jf. una vb.). Men 

 konungr, som i intet fall är Ijudlagsenligt, har uppenbart sitt o från konr m. (om hvilket se 

 s. 194); vokalisationen i fuUkoman och eptirkomari härleder sig från verbet koma (hvarom se 



nsv. skyttel och tygel; pu det förra har väl icke, liksom pfi fvn. skiitill, ett lånord skutill utöfvat 

 sitt inflytande. Öfver Imfvud kan man påstå, att i alla klara och oomtvistliga fall de 

 osynkoperade nom., gen. och ack. sing, vid utjämning med de öfriga, synkoperade formerna af ett 

 substantiv behållit öfverhanden, sflvida icke någon särskild omständighet gifvit utjämningen en annan 

 riktning. Vid sidan af den (såsom Noreen, Idg. Forsch. XIV s. 396 ff., ådagalagt) Ijudlagsenliga fle- 

 xionen nom. sg. vaäill, gen. sg. var/ils: gen. ack. pl. vgdla visa sig do analogiska dat. sg. vadli, gen. 

 ack. pl. vadla, dat. pl. vadium, hvaremot några osynkoperade former med o icke anträffats. Forn- 

 svenskan har likaså i st. f. den af ljudlagarna fordrade böjningen skakul: pl. skaklar, axul: pl. oxlar 

 en böjning med genomgående a i rotstafvelsen. 



' Fvn. bulmingr 'et slags Br0d' synes närmast sammanhänga med nsv. dial. bolm-, som i sam- 

 mansättningar beteclaiar något mycket stort, t. ex. bolmskalle 'mycket stor skalle', bolmstark 'mycket 

 stark' (Rietz, Ordb. s. 40). Tamm föreslår (Etym. sv. ordb. s. 52) på goda grunder att uppfatta 

 detta' senare som afledt från roten i fvn. bulr etc, hvilkens betydelse var 'svälla, vara voluminös 1. 

 trind' etc. TUl formen längre bort från bulmingr än detta bolm-, men till betydelsen närmare 

 detsamma, står det äfvenledes besläktade nsv. bulle. 



2 Jf. om detta ord Falk, Arkiv IV s. 354. 



Tom. XXXIII. 



