Hnlsingelagen, Exkurs I. 205 



längre fram); sonar- i sonarhlôt -dreyri -goltr — från början identiskt med ags. s^iiior 'herd 

 (of swine)', jf. Sievers, P.-B.-S. Beitr. XVI ss. 540 ff. — Imr omformats efter gen. sing, sonar 

 (betr. hvilket se s. 195) genom en folketymologi, som' röjer sig äfven i Völsungasagans omskrif- 

 ning af sonardreyra genom dreyra sonar hennar. Ocli â andra sidan afgifva några hithörande 

 ord — humarr m., hunang n., sumarr m. surnar n., pumall m. (jf. pumalsfingr pumalfingr m.) 

 — ett själfständigt vittnesbörd mot att omljudet inträdt framför nasal. Att det i denna ställ- 

 ning uteblifvit ej blott ifall den oraljudvärkande vokalen synkoperats, utan ock ifall den kvar- 

 står, kan väl ej anses definitivt bevisadt genom dem. Alldeles omöjligt är det naturligtvis 

 icke att med Kock, P.-B.-S. Beitr. XXllI s. 512 ff., för pumall, humarr, sumarr, surnar antaga 

 generalisering af u från de synkoperade böjningsformerna, resp. nom. ack. plur. sumur, för 

 hunang på ultimabetoning beroende oförmåga hos suffixets a att värka omijud. Då emel- 

 lertid utjämningar mellan de osynkoperade nom. gen. ack. sing, å ena sidan och de syn- 

 koperade öfriga formerna å den andra plägat utfalla till de förras förmån — jf. s. 203 no- 

 ten — och då det är osäkert, om hunang återgår på en form med ultimabetoning, måste 

 hypotesen om ett totalt uteblif vande framför nasal af a-omljudet — om den annars är möj- 

 lig — anses på ett mera tillfredsställande sätt förklara dessa former. 



Att också fuglari m., fullnaâr m., snubban f. och tuttan f. med mer eller mindre skäl 

 kunna antagas hafva stått helt och hållet utanför rt-omljudets invärkan, följer af att det är 

 händelsen med de ss. 185 ff., 192 f., 200 behandlade närskylda orden fiigl m., fuUr adj., 

 snubba f. och tuttr m. ' Om en möjlig orsak till denna undantagsställning se de anförda 

 ställena. 



Vi gå vidare och låta adjektiven passera revy, främst dem, i hvilka ingen mellan- 

 vokal skilt stamkaraktären från rotvokalen. 



Af de hithörande a-stammarna visar flertalet o i alla böjningsformer: forn, fort; 

 -holdr (i allvelh.), hollr, hoir, horsJcr, olmr, -ordr (i brådo. etc), snotr, proskr. 



Hvad vi i det föregående trott oss kunna konstatera rörande villkoren för a-omljudet 

 gör likväl det troligt, att denna likformighet icke är Ijudlagsenlig, utan tillkommit genom ut- 

 jämning af en växling inom flexionssystemet af omljudd och oomljudd vokal. Oomljudd skulle 

 man vänta i starka deklinationens nom. sing, fem., dat. sing, neutr., nom. ack. plur. neutr., 

 möjligen äfven i dess dat. sing, mask., nom. plur. mask., gen. dat. sing, fem., gen. dat. plur.; 

 vidare i den svagas gen. dat. ack. sing, fem., nom. gen. ack. — kanske också dat. — plur. 

 Emellertid gifves det knappast hos adjektiven själfva någonting, som hänvisar på ett dylikt 

 förhållande. Hos några är visserligen rotvokalen «; men sannolikt beror detta i intet enda 

 fall på en utjämning, motsatt den ofvan antydda, af den ifrågavarande växlingen. I hrumr, 

 åmunr, sumr samt frum- (i frumburdr etc.) har den på u följande nasalen hindrat dess öf- 

 vergång till o. Vi ha redan s. 192 f. fastslagit, att något a-omljud ej förekommit hos fullr. 

 Återstår gulr. Men att ens detta utgör något undantag från den allmänna regeln för a-om- 



1 Fvn. tuttan öfversättes af Fritzner, Ordb.^, med 'St0deD, Puffen'. SSsom v. Friesen an- 

 märker i De germ. mediageminatorna s. 96, utvisar emellertid det sammanhang, hvari ordet förekom- 

 mer, att dess betydelse varit 'luggning'. Till grund för detsamma lägger han tuttr, som utom bety- 

 delsen 'Person, Vsesen af dvergagtig Skikkelse' måste haft en annan, 'hårtofs, lugg'. 



N:o 2. 



