206 O. F. HULTMAN. 



Ijiidsväxlingens behandling hos «-stamsadjektiven, kan med allt skäl betviflas. Dess stam 

 lydde på urnordisk ståndpunkt antagligen ^uhja- (jf. lat. fulvus och Brugmann, Vergl. Gram. 

 P SS. 454, 552, äfvensom ags. ^eolu, fs. fht. geh). Har nu en a-vokals omljudande invär- 

 kan på kort u upphäfts af ett mellanstående % är det a priori sannolikt, att ett mellan- 

 stående « utgjort ett ej mindre binder för omljudet. Några exempel, som skulle tyda pä mot- 

 satsen, gifves det, sä vidt ses kan, icke i fornvästnordiskan. i Också i gidr är alltså den 

 genomgående frånvaron af a-omljud snarast Ijudlagsenlig. 



Såsom man af det nu anförda torde finna, motsäger egentligen ingenting, att en 

 fl-omljudsväxling n:o inom ett a-stamsadjektivs llexionssystem regelbundet 

 upphäfts genom generalisering a f o. 



Till de gamla t*-stammarna hör som bekant purr, hvars oomljudda rotvokal häraf 

 får sin förklaring. 



De indeklinabla adjektiv på -i och -a, som här komma i fråga och hvilka alla 

 till sitt ursprung äro an-stammar, visa i regeln a-omljudd rotvokal, liksom de substantiviska 

 an-stammarna (s. 195). Men åtskilliga från ord med oomljudt v, afledda hafva till följd af asso- 

 ciation eller sentida uppkomst denna vokal. Sålunda: på 

 ■i: -borgt (i stalfb.), -logi (i pingl.), -rofi (i eidr., heitr.), -stoli (i draumst. etc), -proti (i lut pr., 



mannpr.). — Med u -hugi (i einh. etc; jf. hugr m.), purfi, (jf. purfa vb.). 

 -a: -kola (i örk.), -kosta (i fullk., iafnk.), -orda {\ando., sundro.), -rofa {[ skriptr.), -skota {i sid sk.), 



-stola (i vitst.), -prota (i heypr., matpr.). — Med u -burda (i vanh.; jf. burdr m.), -dusta 



(i rokind.; jf dust n.), fluga (jf flugr m.), -hluta (i vanhl., varhl.; jf. hlutr m.), -huga (i 



afh.; jf. hugr m.). 



Framför nasal kvarstår u, i enlighet med den tidigare konstaterade lagen, hos -numi 

 (i fulln., hem.) och -una (i sidu.). 



Om adjektiven med mellanvokal gäller, och det i än högre grad, det samma som om 

 substantiven af samma slag: att de äro af ringa värde såsom material för studium af a-om- 

 ljudet. De enda, som gifva oss någon själfständig upplysning om detsamma, äro opinn och de 

 gamla participen bolginn, hokinn, holfinn, hrodinn, lodinn, roskinn, rotinn, snodinn, storkinn, 

 strodinn. Här har omljud regelrätt inträdt framför det a, som sedermera i vissa böjningsfor- 

 mer blifvit i (enl. Kock, P.-B.-S. Beitr. XXIII s. 484 fl'.), i andra synkoperats. För öfrigt ut- 

 göras adjektiven i fråga undantagslöst af genomskinliga afledningar af andra, jämsides med dem 

 fortlefvande ord. Oberoende af mellanvokalens kvalitet är deras rotvokal — u eller o — 

 städse den samma som de sistnämndas. För så vidt de ej bildats först efter a-omljudet — 

 hvilket tydligen i många fall är händelsen — beror naturligtvis detta på att en del Ijud- 

 lagsenhgt erhållit samma rotvokal som resp. grundord, medan den mellan de öfriga och deras 

 grundord uppkomna omljudsväxlingen städse upphäfts genom association. 



^ Icke häller i östnordiskan förekommer något sådant. Psv. gol (jämte vanligare gul) 'gul' 

 står i ingen händelse i vägen för den här framställda uppfattningen. Då efter a-omljudet de flesta 

 a-stamsadjektiv med urgerm. kort u företedde en växling u : o inom flexionssystemet, hade det en- 

 staka gulr, i synnerhet sedan dess n gått förloradt, stora chanser att på analogisk väg blifva del- 

 aktigt af densamma. 



Tom. XXXIII. 



