Halsingelagen, Exlcurs I. 209 



moltinn, sJcorpmn, sJculfum skolfinn, shullwn skollinn, snurtum snortinn, sulgum solginn, suUum 

 sollinn, sultum soUinn, nllum, ultum oltinn, unfum onfinn, urpum orpinn, purrum porrinn. 



På utjämning med prêt. part, beror vordum, en föga utbredd sidoform till ur.fum, och 

 ett *horfum af samma upprinnelse, jämte hurfum, förutsattes af det sällsynta prêt. konj. horfa. 

 Omvändt möter analogiskt u i prêt. part. brugdinn och är t. o. m. det vanliga, så att det 

 ofvan anförda Ijudlagsenliga brogdinn endast alldeles undantagsvis kommer till synes. Orsa- 

 ken, hvarför just detta particip så allmänt undergått en sådan ombildning, är sannolikt att 

 söka i det på rotvokalen följande -gd-, hvarigenom verbet närmast anslöt sig till fyggua, 

 hnpggua, bryggia o. likn., med plur. prêt. ind. fuggum, *hnuggum, Hruggum och prêt. part. 

 tugginn, hnugginn, bnigginn. 



I de följande starka konjugationsklasserna har plur. prêt. ind. icke urgerm. u till 

 rotvokal. 



Klass IV: sofa sofinn, troda trodinn samt borinn, folginn, ofinn, sJcorinn, stolinn. 



Tre ord med nasal efter rotvokalen hafva alla, tydligen tack vare nasalen, densamma 

 oomljudd: huma, numinn, siiminn; men af de båda förstnämnda finnas därjämte former med 

 omljud, och äfven det tredje har en sådan, ehura den fått sitt ursprungliga korta m på ana- 

 logisk väg utbytt mot långt: somminn. Dessa former med o — Icoma kom Jcominn, nominn 

 och *sominn — äro alla nybildningar. Participen hafva till mönster haft böjningsklassens 

 öfriga particip, hvilka voro i majoritet. Presenssystemet hos loma har genom analogibild- 

 ning efter andra aoristpresentier gjorts delaktigt af växlingen u : o (jf. ofvan) och därefter 

 jämte dem generaliserat o. Det förra kan synas vara ett betänkligt antagande, då ju å ena 

 sidan aoristpresentier med urgerm. u under den handskriftliga tiden förekomma blott hos tre 

 verb, sporna, sofa, troda, och å andra sidan Tcoma utan tvifvel alltid hört till de oftast brukade 

 verben. Men det må ej förbises, att vi här hafva att göra med en i utdöende stadd böjnings- 

 typ, som tidigare haft flere representanter — såsom de sedermera svaga horfa, hioda, molJca, 

 morna — • och att a-oraljudet i hvarje händelse är flere århundraden äldre än handskriftspe- 

 riodens början. För öfrigt torde äfven prêt. part. kominn utgjort en bidragande orsak till att 

 den omljudda vokalen inträngt i presenssystemet. Prêt. ind. sing, kom kan naturligtvis| under 

 inga omständigheter vara Ijudlagsenligt, utan måste hafva fått sitt o under inflytande af pre- 

 senssystemet och prêt, part., måhända ock af analogien sing, kom: plur. köm^i ^= sing, bar: 

 plur. bäru; det senare under förutsättning att den samnordiska utvecklingen ««> i; framför 

 kvarstående u är af äldre datum än det västnordiska «-omljudet « > p i samma ställning. 



Klass VI: sormn. 



De svaga verben af första konjugationen visa, om vi till granskning upp- 

 taga den del, där rotvokalen icke af någon mellanvokal skilts från stamkaraktären ö, för ur- 

 germ. u dels M, dels o — städse det samma i flexionssystemets olika former. Se vi nogare 

 efter, komma vi snart under fund med att o är det normala, och att u förekommer blott hos 

 ord, som vid sidan af sig hafva grandord med denna vokalisation, eller om hvilka det på grund 

 af vokalens ställning framför nasal eller af audra skäl kan antagas, att de uti ingen af sina 

 former varit underkastade a-omljudet. 



Vi möta nämligen o hos följande verb: blotna, bod a, bogna, bola, bolgna, böra, borda, 



N:o 2. 27 



