Hälsingelagen, Exkurs I. 211 



gäller naturligtvis om dess afledning fuUna. Verben suJcka, ruppa och snuhha åter hafva alla 

 efter sitt u en tennis- eller niediageminata, uppkommen af kort konsonant i förbindelse med 

 n genom assimilation med eller förlängning framför detsamma, och hos alla kan m etymolo- 

 giskt vara =^ ü: jf. resp. got. swôgatjan etc. (och s. 190), lat. rüpes 'klippa', lit. rüpeti 'bry sig 

 om' samt nsv. dial. (Närpes etc.) snüv 'hornlös ko'. Dessa verb tillhöra alltså den s. 186 om- 

 talade ordgrupp, som äfven i andra germanska språk plägar visa rotvokalen m, i strid med 

 den vanliga behandlingen af urgerm. u inom resp. böjningskategori, och därför torde af någon 

 orsak stått helt och hållet utanför a-omljudets inflytelsesfar. Visserligen sakna två af de 

 tre verben kända utomnordiska motsvarigheter, men det tredje, ruppa, återfinnes i nit. ruppen. 



Hvad beträffar murra och trutta 'to shout trutt trutt! as shepherds or horsedrivers 

 do' bör tvifvelsutan frånvaron af a-omljud tillskrifvas deras egenskap af onomatopoetiska. 



Med hänsyn till den i fornvästnordiska urkunder vanliga förblandningen af u (v) och 

 y kan intet afseende fästas vid ett lugna, som förekommer 1 gång såsom variant till lygna 

 (se Fritzner, Ordb.^). 



Blicka vi nu tillbaka på exemplen med o, finna vi, att en stor del, ja de flesta, ut- 

 göra afledningar af nomina med samma vokal och således icke mer än de nyss anförda af- 

 ledningarna af nomina med u bevisa någonting i fråga om ö-stams verbens eget förhållande 

 till a-omljudet. Men det återstår i alla fall ett betydande antal, för hvilka hvarje sådant 

 sidoinflytande synes uteslutet, och som följaktligen berättiga till påståendet, att i fornväst- 

 nordiskan de svaga verben af första konjugationen, därest de till följd af a- 

 omljudet inom sitt flexionssystem företett en växling af ît och o, städse ut- 

 jämnat den till förmån för o. En dylik behandling är också a priori sannolik. Oomljudt 

 förblef u på sin höjd i de former, där rotstafvelsen efterföljts af urgerm. ai eller af ett till u 

 sig utvecklande urgerm. ö — d. v. s. i 1 plur. près. ind. och imper., ' près. konj. (utom 1 

 sing.), plur. prêt. ind. samt en del former af prêt. part. De flesta och bland dem de vanli- 

 gaste — inflnitiven samt 1, 2, 3 sing, och 3 plur. af près. ind. — hade i hvarje händelse Ijud- 

 lagsenligt o. 



De till första svaga konjugationen hörande verben med synkoperad mellanvokal, inom 

 hviikas formsystem någon a-omljudsväxling naturligtvis icke kunnat uppstå, utgöras förnäm- 

 ligast af intensiver på -ra och -la. Hos de förra, hvilka återgå på urgermanska och urnor- 

 diska bildningar med ändeisen -arön, är u i regeln omljudt: högra, hokra, shotra, slodra, snoära. 

 Framför m har oml judet, såsom man kan vänta, uteblifvit : glumra, slumra. Då u hos snudra 

 (sidoform till snoära) 'snuse som en Hund der seger efter noget' visar sig äfven i annan ställ- 

 ning, bör troligen detta tillskrifvas inflytandet från det närbesläktade snydia, prêt, snudda 

 « urnord. *snupian, prêt. *snupidö) 'ile' eg. 'spore, snuse efter noget' (jf. no. snydja d. s. 

 samt ags. snydian 'go with nose to the ground'). Analogiskt är väl u också hos glutra, * 

 fastän det ord, som influerat på detta, icke låter sig påvisas. Intensiverna på -la hafva städse 



' Ändelsen -id i de ifrågavarande verbens 2 plur. près. ind. och imp. har väl först relativt 

 sent blifvit insatt i st. f. det Ijudlaj^senliga -ad (jf. got. -öp), genom en utjämning, hvars förutsätt- 

 ning varit sammanfallandet i -id af alla öfriga 2 plur. près. -formers ändelser -id, -id och -ed. 



2 Jf. beträffande detta ords etymologi s, 189 noten. 



N:o 2. 



