212 O. F. HULTMAN. 



oomljudt u, hvaraf kan slutas, att denna ändelse representerar äldre -Hön (icke -alön, som 

 andra germanska språk därjämte uppvisa). Sålunda: dusla, * grufla, hrufla, muäla, ^ rugla, 

 rupla, skutta, sturla, puMa; dessutom umla, med nasal efter vokalen. Hos Jcurfla, där man 

 enligt ljudlagarna väntar y (eller möjligen o) beror väl u på association med subst. Jcurfr eller 

 på att ordet uppkommit först efter «-synkopen i långstafviga ord (resp. efter a-omljudsperio- 

 den). På liknande sätt har man ock snarast att förklara frånvaron af i-omljud i tutta 'to 

 nibble, teaze', en intensivbildning till det Hutta, som ligger till grund för fvn. tuttan 'lugg- 

 ning'ä — ehuruväl här något a-omljud knappast kunnat inträda framför -alön: jf. ss. 186, 205. 

 Någon inskränkning af det sagda kräfver icke häller omla 'genljuda (?)', där redan nasalen för- 

 bjuder att sätta o = urgerm. kort u: ordet torde, i enlighet med Hellquists antagande i Ar- 

 kiv XIV s. 143, vara afledt från öma 'ljuda'. 



För öfrigt äro verben med mellanvokal till större delen afledningar af ord, som själfva 

 haft sådan. Naturligtvis var den hos dem den samma som hos de senare, hvadan de Ijud- 

 lagsenligt erhållit dessas rotvokal. Vi hafva å ena sidan gussa (jf. guss m. och s. 184: f.), hugna 

 (jf. Huginn n. pr. samt Tamm, Etym. sv. ordb. s. 322), shupla (jf. shjpill m. < skupilaR), å 

 andra sidan morgna (jf. morginn m.), ofra (jf. fsv. ovir adv. samt f ht. obarôn 'die Oberhand ha- 

 ben'), ofsa (jf. ofsi m. och s. 195 f.), opna (jf. opinn adj.); dessutom sumra (jf. sumar n.). Den 

 återstående delen omfattar några afledningar af nomina utan mellanvokal. Hos hiigsa (jf. hugr 

 m.), tydligen en bildning på -isån (jf. got. walwisôn, fht. scutisôn o. likn.), möter regelrätt u. Hu- 

 ruvida holdgask, hugga * och purlca, ^ som till rotvokalen öfverensstämma med resp. grundord 

 {hold n., hugr m., purr adj.), göra det på grund af mellanvokalens identitet med de seuares 

 stamkaraktär eller på grund af sentida uppkomst eller association, är svårt att afgöra. 



De svaga verben af andra konjugatione n hafva i de former, där ^omljud icke 

 egt rum, d. v. s. prêt. ind. och prêt, part., u till rotvokal — i god öfverensstämmelse med 

 att dessa former på urnordisk ståndpunkt genomgående haft mellan vokalen«. Rit höra buläa, 



1 Fvn. dusla 'pusle, smaastelle, vsere i Fœrd med en ubetydelig Syslen' sammanhänger med 

 dusil-hross n. 'ringa Hestkreatur, af ubetydeligt Vaerd eller liden Brugbarhed', dusil-menni n. 'Pus- 

 ling, Menneske som er liden af Vsext eller har liden Kraft og Dygtighed', fsv. dysin 'dåsig', no. dosa 

 dusa 'hvile, sidde stille af Traethed eller Dosighed' o. s. v. — om b vilka ord se Noreen, Sv. ety- 

 mologier s. 14. 



2 Fvn. murîla 'mumie, bevaege Munden eller Kjseverne enten for at tale eller for at tygge' 

 bör helt säkert icke härledas frän mwfr m. utan identifieras med fht. mutilôn 'mussitare, murmu- 

 rare'. Se HeUquist, Arkiv XIV s. 140. 



3 Jf. s. 205 noten. 



* Fvn. hugga 'berolige, formilde' fattas väl bäst såsom afledt frän hugr m. 'själ, mod' me- 

 delst det (från adjektiven på -a^- -ig- -ug- utgångna) denominativa j-suffix, hvarmed holdgast, 

 kudnga, lifga m. fl. verb äro bildade. Andra förklaringsförsök hos Tamm, Etym. sv. ordb. s. 322, 

 samt Falk och Torp, Etym. Ordb. I s. 315. 



5 Fvn. purka sluter sig regelrätt till en talrik kategori af verbala ^-afledningar af adjektiv, 

 t. ex. fvn. aumka, hliâka, dijrka, einha, meinka, minka, miôkka, rifka, samka, seinka, sudrka, 

 sélka, tiftka, vlrfka, vœnkast. Man kan icke utan våldförande af sannolikheten lösrycka ordet från 

 dem för att (jf. Fick, Vergl. WOrterb. P s. 598, I* s. 448 f.) förbinda det med gr. rovYM 'dörre', lat. 

 tergere 'abwischen, trocknen etc. Jf. också HeUquist, Arkiv XIV ss. 176, 181. 



Tom. XXXm. 



