214 O. F. HULTMAN. 



Ett undantag finnes på hvartdera hållet. A ena sidan saknar duga omljud, uppenbart eme- 

 dan det tidigare i nordiskan liksom i alla öfriga germanska språk (jf. près. got. daiig, fht. 

 toug tugun, fs. dög dugun, ags. déa^ dußon) tillhört preteritopresentierna. Å andra sidan 

 visar fuUkoma o, trots nasalen; association med det starka Jcoma (hvarom se s. 209) har 

 här gjort sig gällande. Dessa undantag jäfva såsom synes icke, att fornvästnordiskan 

 städse hos verben af fjärde svaga konjugationen utjämnat en eventuell a-om- 

 ljudsväxling u:o inom flexionssystemet medelst generalisering af o. 



Verbet valda, som i presensformerna och participet böjes starkt, men har ett svagt 

 preteritum, närmast anslutande sig till de senast behandlade verbens, företer i dettas indika- 

 tiv olla genomgående a-omljud. Ljudlagsenligt skulle dock pluralen ha u, men häraf finnes 

 endast ett enstaka spår, skrifningen ullu (3 plur.) i en urkund. Beträffande omljudets gene- 

 ralisering gäller det s. 213 om prat. orta sagda; dock med den skillnad, att här prêt. part. 

 icke kan misstänkas haft någon del i den. De jämte prêt. part. valdit förekommande voldit 

 och ollat saknas i det äldsta språket och bero på utjämning med prêt, ind., resp. analogibild- 

 ning till detsamma efter fjärde svaga konji^ga tionens verb. Det får väl därför anses så godt 

 som säkert, att a-omljud inträdt också framför urgerm. ä'. 



En verbgrupp återstår ännu att granska, nämligen preteritopresentierna. Också 

 hos den del, hvarest ingen nasal följer på rotvokalen, är denna i allmänhet icke a-omljudd: 

 purfa purfum purfta purft; skulu shilum sTculda; (fno.) muga mugum. De äldsta handskrif- 

 terna hafva dock städse sholo etc, och i de fornnorska urkunderna visar sig stundom p07-fa 

 porfum samt moga (åtm. i fyrirmoga). Ljudlagsenligt skulle, om utredningen i det föregående 

 håller streck, inf, ' prêt. ind. sing, samt en del af prêt. part. hafva, öfriga former sakna a-om- 

 ljud. Då M eller o visa sig utanför dessa områden, är det på grund af utjämning i olika rikt- 

 ningar; likväl beror sholo etc. åtminstone hufvudsakligen på Ijudlagsenlig utveckling ur slculu 

 etc. i obetonad ställning (Noreen, Aisl. gr.^ § 139, 3). Verben med nasal efter rotvokalen 

 hafva, såsom det är att vänta, så godt som aldrig a-omljud. För munu 'skola' munum munda 



len, där ordet förekommer (anförda af Vigfusson i Icel.-engl. Diet.) alla synas hänvisa pä en speciel- 

 lare betydelse: 'hvila ofvanpå, sitta högst uppe, trona ( i höjden)'; t. o. m. i Hâvam. 17 

 Kôpir afglapi, er til Icynniss homr, pylsc hann vm epa prvmir kan det tänkas beteckna 'sätta sig 

 på sina höga hästar'. Ar ordets innebörd sådan — hvilket kanske indirekt bekräftas af nsv. dial. (v. 

 Nyland, ö. Eg. Fini.) trema 'prässa' — har man rätt att tänka på sammanhang med vissa västger- 

 manska och utomgermanska ord, som aUa utmärka ' ändan', 'spetsen' eller 'toppen' af någonting. 

 Denna grupp omfattar bl. a. mht. drum n. 'Endstück', fs. thrumi i heruthrumi n. "Speerspitze', sskr. 

 tårman- n. 'the top of the sacrificial post', gr. TtQfia n. 'ända'; 'högsta makten' (i uttrycket técfi« 

 Ttràç iy^tiv). Till densamma hör för ötrigt också nsv. dial. trumm tromm 'stock, trästam' (se Rietz, 

 Ordb. s. 754, samt Falk o. Torp, Etym. Ordb. II ss. 377, 383), hvarmed öknamnet fvn. prumr sä- 

 kerligen är identiskt (jf. nda. Trunte 'trästubbe', i ä. nda. också 'Klodrian, Taabe'), äfvensom fvn. 

 prymill m. 'Knude, Ujevnhed'; men i dessa ord har den ursprungliga betydelsen helt och hållet skju- 

 tits undan. 



1 Ändeisen -u, livarmed preteritopresentiemas infinitiver uppträda i fornvästnordiskan (och 

 stundom äfven i fomöstnordiskan), har, såsom Kock (Sv. landsm. XIII. 8 s. 8) först insett, genom 

 en relativt ung analogibildning införts ur 3 plur. près, ind., i stället för den vanliga infinitivändelsen. 



Tom. XXXIII. 



