Hälsingelagen, Exkurs I. 215 



finner mun väl i de äldsta handskrifterna mono monom — detta är t. o. m. det normala ^ 

 samt monda; men här (liksom i sJcolo etc.) är o under svag aksent utveckladt ur äldre oom- 

 Ijudt u. En jämte det vanliga muna 'minnas' munum munâa munadr 1 gång (i Stockh. homi- 

 lieb.) törekommande inf. mona torde däremot innehålla genom a-omljud uppkommet o. Dock 

 är detta här analogiskt; formen är bildad till près, man munum efter mönstret porfa: parf 

 purfum, *s]cola: skal skulum etc, pä den tid, då dessa växlingar ännu egde bestånd. 



Vår undersökning, så vidt den rör västnordiskan, är härmed afslutad. Innan vi gå 

 vidare, kan det vara skäl att rekapitulera dess hufvudsakliga resultat: 



1) Urgerm. kort u har genom a-omljud öfvergätt till o efter den urgermanska pe- 

 rioden (s. 191). 



2) På västnordisk botten synes kort u undergått a-omljud icke blott framför a i föl- 

 jande stafvelse och framför sådant 5, som utvecklats till a, utan äfven framför œ (urnord. run. 

 a), hvilket under den historiska tiden uppträder som i (e) (ss. 213, 214). 



3) Att a-omljudet framför ö egt rum först sedan detta utvecklats till a, har man in- 

 gen anledning att antaga (s. 201). 



4) Icke blott j-ljud, gg och urnordisk nasalgeminata eller förbindelse af nasal och på- 

 följande konsonant, utan också kort enkel nasal har, om den stod mellan urgerm. kort u och 

 en omljudvärkande vokal i nästa stafvelse, hindrat a-omljud att inträda; härvid är det utan 

 betydelse, om den omljudvärkande vokalen synkoperats eller kvarstått (ss. 185, 190, 194 

 f., 196 f., 200 f., 204 ff., 209 ff.). Jämväl ett mellanstående w-ljud torde hindrat omljudet 

 (s. 205 f.). 



5) En genom a-omljud uppkommen växling u : o inom flexionssystemet har regelbundet 

 utjämnats till förmån för o hos de maskulina a-stamssubstantiven (s. 183 ff.), de neutrala a- 

 stamssubstantiven, så vidt de ej voro pluralia tantum (s. 188 ff.), ö-stamssubstantiven (s. 191 

 ff.), de maskuhna aw-stamssubst-antiven af den vanliga flexionstypen (s. 195 ff.), a-stamsadjek- 

 tiven (s. 205 f.) samt de svaga verben af första och fjärde konjugationerna (ss. 209 ff., resp. 213 

 f.). I en del hithörande ord, som innehålla kort w, utan att det kan bero på grannskapet 

 till en af de under 4) nämnda konsonanterna eller konsonantförbindelserna, på afvikande böj- 

 ning under en tidigare period, på sentida uppkomst eller på invärkan från andra ord, torde 

 af någon ej fullt utredd orsak a-omljudet helt och hållet uteblifvit; måhända var här u långt 

 vid tiden för dess genomförande (ss. 185 ff., 190, 192 f., 197 f , 205, 210 f.). 



6) Att de vokalen omgifvande konsonanterna haft inflytande på utjämningen af den 

 genom a-omljudet uppkomna växhngen u : o, är icke nödigt antaga. 



Den faktiska fördelningen af kort u och o inom den fornvästnordiska ordskatten 

 står, såsom vi i det föregående öfvertygat oss om, i den bästa öfverensstämmelse med hvad 

 man kan vänta sig, då man har gifna, å ena sidan den urnordiska ändelsevokalisationen hos 

 de olika orden, å andra sidan lagarna för a-omljudet, sådana vi fattat dem. Där ej den Ijud- 

 lagsenliga växlingen upprätthållits, utan utjämning inträdt, har den städse gått i en riktning, 

 som väl förliker sig med de olika vokaliserade stamformernas sannolika frekvens. Denna öf- 

 verensstämmelse berättigar oss att också för östnordiskans vidkommande uppställa for- 

 dran på att den a-omljudsteori vi omfatta skall af det faktiska språkmaterialet hka fullstän- 

 digt veriflceras. Sker detta icke, om vi förutsätta att lagarna för omljudet varit de samma 



N:o 2. 



