Hälsingelagen, Exkurs I. 225 



Jorwa: porfwœ o. d. inf. V. 9.i; 3 ppi. 7 g. ex. Kk. 2.2; porff 3 spi. 14 g. ex. Kk. 6.8 

 — wip porff 8 spi. Conf., Kk. 2.1, Kp. 9.2; wip porfwce wip porjfwœ 3 ppi. Kp. 9.2, V. 23 pr. 



I)urwa: pxirw 3 ppi. Kk. 4 pr.; purfpti 3 sptk. Pnef. — 

 samt i Hälsingelagen — 



I)orwa: porf 3 spi. V. 18 pr.; porffuum 1 ppi. Kk. 21.5 ; porwm 3 ppi. Kk. 4. 



purwa: purwce 3 ppi. Kk. 2.2 — ivip purfwce inf. I. 15. 



Jämför man nu den behandling af kort u, som här konstaterats inom de olika böj- 

 ningskategorierna, med den motsvarande fornvästnordiska, skall man finna, att den väsentli- 

 gen öfverensstämmer därmed. Då den alternativt oomljudda vokalen hos den neutrala a-stam- 

 men orf urf^ 'lösören* icke återfinnes i västnordiskan, innebär detta ingen afvikelse, eftersom 

 ordet saknar motsvarighet därstädes och på grund af sin betydelse med stor sannolikhet kan 

 likställas med de alltid eller oftare än vanligt plurala fvn. ôrmul, brut och rwf (s. 191). Lika 

 litet utesluta kvinnonamnen på -horgh -burgh, prêt. konj. [w]urp/, verbet morpa och 3 sing. 

 près. ind. porf, hvilka äro utan jämförlig fvn. motsvarighet, en likformig behandling af « öfver 

 hela det nordiska språkområdet. Hos de förstnämnda beror väl den alternativa frånvaron af 

 oniljud på ursprunglig, af egennamnet längre än af appellativet upprätthållen konsonantstams- 

 böjning: jf. fvn. stufî. Formerna [iv]urpi för samnord. (och fvn.) yrâi och po)-f för samnord. 

 (och fvn.) parf hafva framgått ur utjämningar med de former af orden, som hade Ijudlagsen- 

 ligt u, resp. o — i det förra fallet prêt. ind. plur., i det senare väl förnämligast Infinitiven. 

 Att icke häller burgha burghan, oaktadt olikheten med fvn. borga borgan, låter sluta till nå- 

 gon Ijudlagsenlig eller analogisk differentiering af u- och o-ljudens fördelning, följer af det som 

 ofvan sagts om de förstnämndas ursprung. 



En dylik difierentiering — om ock endast en analogisk — förutsätta däremot participen 

 burghin, hurwin, {iv]urpin (: fvn. borginn, horfinn, ordinn). De äro bildade efter de particip af 

 typen bundin, som Ijudlagsenligt tillkommo en del verb af samma klass. Samma analogibildning 

 hafva vi visserhgen (s. 209) anträffat åfven inom fornvästnordiskan, men blott hos ett enda 

 verb (brugdum: brugâinn), som af den på vokalen följande konsonanten särskildt nära anknöts 

 till en grupp af mönsterverb. Likvisst synas icke alla fsv. dialekter hafva deltagit i föränd- 

 ringen. Åtminstone förekommer i Cod. AM 51 4:o af Smålandslagen samt alternativt i y. 

 Västgötalagens kyrkobalk och i Magnus Erikssons landslag borghin, i Cod. Bureanus (jämte 

 vmrpum wurpin) worpum: tvorpin, metl o infördt äfven i prêt. intl. plur. Med de sistnämnda 

 kan den i fornvästnordiskan undantagsvis mötande böjningen vordum: vordinn (s. 209) jämfö- 

 ras. Det låter emellertid äfven tänka sig, att deras o beror på den öfvergång af kort u till 

 o framför r + dental konsonant, som omkr. 1350 vidtog i svenskan och hvarå flere exempel 

 ur Cod. Bureanus skola anföras i det följande. 



Utjämningen af a-omljudsväxlingen hos verbet poriva har ock öfverhufvudtaget gått i 

 annan riktning uti fornsvenskan än uti fornvästnordiskan. Medan denna sistnämnda i ailmän- 



' Här och vid liknande sammanfattningar i dot följande anföras i regeln endast den normali- 

 serade uppslagsformen af de olika orden: för substantiven nom. sing., för adjektiven och participen 

 nom. sing, mask., för verben inf. — eventuellt 1 pers. sing. (1. plur.) iud. (1. konj.) — och för de i 

 sammansättningar förekommande orden deras uppslagstorm som själfständiga. 



JSI:o 2. 29 



