226 O. F. Hu LT M AN. 



het ersatt o genom u (s. 214), är i den förra tvärtom en generalisering af o regel; endast i 

 ett fåtal urkunder — Vidhemsprästens anteckningar samt (alternativt) Upplandslagen och Häl- 

 singelagen — kommer en afvikande behandling till synes. Man tar väl ej fel, om man åter- 

 för denna motsättning pä den omständigheten, att fornsvenskan i allmänhet utbytt de Ijud- 

 lagsenliga près. ind. sing.-formerna parf parft mot nybildningarna porf porft (jf. ofvan), hvar- 

 igenom stamformen med o här fått en öfvervikt, som den ej egde i fornvästnordiskan. — 

 Blott en konsekvens af samma motsättning är den, som förefinnes mellan fsv. porft subst. 

 och fvn. purft, fsv. porftugher och fvn. purftugr: de fornsvenska formerna hafva naturhgtvis 

 påvärkats af verbet, från hvilket de äro afledda. 



En ytterhgare divergens i fördelningen af u och o har uppstått mellan fornvästnor- 

 diskan och fornsvenskan genom en mot slutet af den senares äldre period dialektiskt inträdd 

 öfvergång m > o. Noreen konstaterar i Grundriss P s. 478, på grund af motsättningen ä. fsv. 

 smurpi, spurt etc: y. fsv. sniordhe, sport etc, en sådan framför r -f konsonant, och Kock 

 inskränker i Arkiv IX s. 246 f. densamma till ställningen framför r + dental konsonant. ' 

 Härunder inbegripes visserligen ej rr; men ingenting synes förbjuda att göra det, hvar- 

 igenom det i God. Bureanus mötande adjektivet por = fvn. piirr flnge sin förklaring. Just 

 i denna urkund spåras nämligen, såsom man framdeles skall finna (jf. äfven det här ofvan 

 om worpum worpin sagda), flerstädes den noreen-kockska ljudlagen. 



Frånser man de sekundära skiljaktigheter, för hvilka nu blifvit redogjordt, är fornsven- 

 skans behandling af kort u inom de olika böjningskategorierna, i det fäll att r + konsonant 

 följer på vokalen, fullständigt den samma som fornvästnordiskan låtit det undergå såväl i 

 detta fall som i andra. Efter den tidigare gifna utredningen innebär detta, att behandlingen 

 varit just den vi kunna vänta oss, under förutsättning att a-oraljud egt rum inom de gränser 

 vi för västnordiskans vidkommande fastställt, och vid utjämning af en därigenom uppkommen 

 växling 11 : o den oftast hörda stamformen generaliserats. 



Flere forskare hafva velat i de fornsvenska ord, där kort o efterföljes af r + konso- 

 nant (eller r öfver hufvud), spåra en invärkan, af äldre datum än den hvarom nyss var fråga, 

 af nämnda ljud på vokalen — antingen så, att en öfvergång skett, eller så, att vid valfrihet 

 mellan en Ijudlagsenlig och en analogisk form, den ena med u och den andra med o, den 

 med o föredragits; se Rob. Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XII. 2 s. 32 f.; Zetterberg, Bjärköar. 

 ljud- o. böjn. lära s. 14; Björkman, Sv. landsm. XI. 5 s. 12; Kock, P.-B.-S. Beitr. XXIII s. 

 527; Olson, Östgötal. Ijudl. s. 42. Det torde nu vara klart, att man icke har anledning att 

 för fornsvenskan mer än för fornvästnordiskan antaga något sådant. Det är också icke en 

 jämförelse mellan de båda språkens behandling af orden i fråga, som kommit dessa forskare 

 på sådana tankar, utan en jämförelse mellan fornsvenskans behandling af desamma och af 

 ord, där rotvokalen icke står framför r. Men är mellan dem en motsättning för handen, 

 har man otvifvelaktigt att på det senare hållet söka den afvikelse från den västnordiska 

 behandlingen, som detta förutsätter. 



' Eller, .som Kock själf uttrycker sig, framför r, när detta efterföljdes af en konsonant, som 

 i nysv. rspr. sammansmält med r till ett supradentalt ljud. 



Tom. XXXIII 



