234 O. P. Hur.TMAN. 



urgerm. u i det fall att det efterföljdes af dentalt I + konsonant, och därunder dragit sig till 

 minnes behandlingen af samma ljud i fornvästnordiskan, har säkert lagt märke till en starkt 

 framträdande olikhet dem emellan. I fornvästnordiskan visade inom en del böjningskatego- 

 rier de ord, som från början hört dit, ej stått under inflytande af andra ord och varit mot- 

 tagliga för a-omljud, regelbundet o för urgerm. u; det var fallet inom de mask. a-stamssub- 

 stantiven, de neutrala a-stamssubstantiven, så vidt de ej varit pluraha tantum, ö-stamssub- 

 stantiven, de vanliga mask. aji-starassubstantiven, a-stamsadjektiven samt verben af första 

 och fjärde svaga konjugationerna. Men i den äldre fornsvenskan hafva dessa samma ord, till 

 den del de tillhöra den här afhandlade gruppen med dent. I -f kons. efter rotvokalen, oftast 

 i dess ställe ii. 



Inför detta sakförhållande torde en del forskare gifva sig till freds med en hänvisning 

 på de former inom resp. böjningssystem, hvilkas ändelsevokal sannolikt icke framkallat något 

 a-omljud, och en förklaring, att växlingen u : o här utjämnats i motsatt riktning mot i väst- 

 nordiskan. Att inom en böjningskategori en dialekt låtit utjämning i någon viss riktning 

 inträda, utesluter enligt deras tanke icke, att i en annan dialekt en konträr utjämning kun- 

 nat ega rum. 



Om härmed menas, att ur alldeles samma förutsättningar — samma afgränsning af 

 växlingen inom flexionssystemet och samma relativa frekvens af dettas former — kunnat 

 framgå motsatta utjämningar, är en dylik åsikt afgjordt falsk. Huru sker en utjämning? Jo 

 sä, att i stället för en mera oregelbunden form bildas en mera regelbunden, af individer, 

 som icke känna den förra eller i hvilkas medvetande den fördunklats; att detta 

 på spontan nybildning beroende bruk af den senare formen, hvilket i och för sig skulle städse 

 förbli begränsadt till samma ringa procent af individer, framkallar en på tradition baserad an- 

 vändning däraf, som under tidernas lopp, allt efter som flere individer på grund af nybildning 

 användt formen, är i ständig tillväxt; att den äldre formens undanträngande genom den 

 nyare påskyndas af att de individer, som på grund af tradition känna hvardera, i allmänhet 

 föredraga den senare, mera regelbundna. Den yttersta grunden till en utjämning är sålunda 

 undantagslöst bristande kännedom om den i språket förefintliga formen. Häraf följer, att vid 

 hvarje utjämning inom ett flexionssystem den form eller formgrupp, som har de minsta ut- 

 sikterna att uppmärksammas och bevaras i minnet, d. v. s. den i talet minst ofta förekom- 

 mande, med naturnödvändighet blir den som dukar under. Men detta innebär klarligen, att 

 motsatta utjämningar af samma växling äro tänkbara endast i det fall, att de yttre omstän- 

 digheter, under hvilka de inträdt, undergått en differentiermg, genom ingripandet af en ljudlag 

 eller en analogibildning eller genom förskjutning af vissa formers funktioner och i samman- 

 hang därmed af deras relativa frekvens. 



Man skall kanske medgifva, att det förhåller sig så. Men om vi vilja omsätta denna 

 teoretiska sanning i den praktiska regeln, att man icke utan vidare får antaga motsatta 

 utjämningar af samma växling, skall det säkert på många håll väcka opposition. Man torde 

 invända, att de skilda formernas relativa frekvens är någonting så variabelt och svåråtkom- 

 ligt för vår iakttagelse, att vi icke kunna påstå, att hvad som gäller för det ena ordet eller 

 den ena dialekten, äfven gäller för det andra ordet, den andra dialekten. Nej, alltid kunna 

 vi det nog icke. Vi kunna icke göra det, då det är fråga blott om enskilda ord i samma 



Tom. XXXIII. 



