Hälsingelagen, Exhurs I. ^ 235 



eller olika dialekter och de motsatta formgrupperna synas väga något sa när jämnt. Vi 

 kunna icke häller göra det, om det är fråga om en hel böjningskategori, och talrika exempel 

 på utjämning i hvardera riktningen faktiskt finnas i en dialekt. Också här hafva de differen- 

 tierade formerna befunnit sig sa att säga i labil jämnvikt, hvarvid ett ringa, af oberäkneliga 

 tillfälligheter beroende plus på någondera sidan kunnat gifva utslaget. Men det finnes andra 

 fall, där de olika orden eller dialekterna med sä stor sannolikhet kunna förmodas erbjudit 

 samma förutsättningar för utjämningen, att vi ej ha rätt att bygga på blotta möjligheten 

 af ett motsatt forhållande. Ett sådant fall är det, då den ena af de båda motställda form- 

 grupperna omfattar de ojämförligt flesta och de veterligen oftast använda formerna, den andra 

 ett fåtal mera sällan använda. Ett annat fall, då utjämningen inom resp. böjningskategori uti 

 en dialekt allmänt skett i en viss riktning. Också här måste den ena formgruppen haft 

 en deciderad öfvervikt öfver den andra. För dessa båda fall kan och bör den metodiska re- 

 geln uppställas, att antagandet af konträra utjämningar icke är berättigad t, därest ej några 

 speciella omständigheter kunna angifvas, hvilka framkallat en afvikelse från den likformiga 

 behandling man väntar. 



Hvad nu beträffar fornsvenskans former med u framför dent. / + kons. inom böjnings- 

 kategorier, i hvilka västnordiskan regelbundet upphäft rt-omljudsväxlingen u : o genom genera- 

 lisering af o, så har ingen sådan afvikelse i utjämningens förutsättningar blifvit påvisad, som 

 här kunnat gifva densamma en annan riktning. Och om det vore äfventyrligt att utan påvi- 

 sande af en dylik antaga utjämning till förmån för u af växlingen u : o, ifall orden i fråga 

 tillhörde en enda flexionskategori, så är ett sådant antagande mångfaldt äfventyrligare, då 

 de tillhöra en mängd olika kategorier, med inbördes vidt skilda förutsättningar för ut- 

 jämningen. 



A andra sidan får det väl fastslås som regel, att om en form kan utan någon som 

 hälst svårighet uppfattas som en direkt fortsättning af urformen, denna uppfattning är att 

 föredraga framför hvarje annan. I fråga om de här behandlade fornsvenska formerna är en 

 sådan möjlighet onekligen för handen. Det kan därför icke bli föremål för någon tvekan, i 

 hvilken omständighet man har att söka grunden till deras olikhet med de västnordiska for- 

 merna. I fornsvenskan — åtminstone i en del af dess dialekter — fortsattes ur- 

 germ. kort u i ställning framför dentalt I + konsonant, äfven om nästa staf- 

 velse innehållit a-omljud värkande ändelsevokal, Ijudlagsenligt af w. Vi kunna 

 tänka oss detta antingen så, att u i nämnda ställning alls ej varit mottagligt för a-omljud, 

 eller så, att det först undergått sådant och sedan genom en yngre öfvergång återfått sin ur- 

 sprungliga kvalitet. Det förra alternativet har framom det senare företrädet af större enkel- 

 het. Den, som i a-omljudet ser en urgermansk företeelse, är naturligtvis hänvisad blott till 

 det senare; men antages, såsom här ofvan skett, omljudet vara af yngre datum, ter sig sa- 

 ken annorlunda. Väl innebär äfven i så fall det förra alternativet, att differentieringen frän 

 västnordiskan skett mycket tidigt. Men för den period, som plägar kallas den urnordiska, 

 låter det sig dock med långt större sannolikhet tänkas, än for den urgermanska, att enstaka 

 dialektolikheter redan kunnat uppkomma inom den nordiska tungan. Det gifves därför egent- 

 ligen ingenting som hindrar att formulera regeln sålunda, att u åtminstone i vissa fornsvenska 

 dialekter icke undergått a-omljud, ifall det efterföljdes af dent. I -f konsonant. 



N:o 2. 



