236 O. F. HULTMAN. 



Tanken, att den ifrågavarande afvikelsen från västnordiskan grundar sig på ljudlags- 

 enlig differentiering, uttalades först, ehuru med stor tvekan, af Rob. Larsson i Ant. tidskr. f. 

 Sv. XII. 2 s. 32; i bestämdare form af Hultman i östsv. dial. § l.s not 1. Sedermera har 

 den aksepterats af bl. a. Noreen, i Aschw. gr. § 111. 2. Härvid hafva alla uppfattat väst- 

 nordiskans o som det ursprungligare, östnordiskans u som sekundärt. Kock, som i Arkiv 

 IX s. 244 ff. också tillskref det dentala Mjudets inflytande att orden i fråga vanligen hafva u 

 i fornsvenskan, ansåg emellertid någon ljudlag icke föreligga. Endast en tendens att vid val- 

 frihet mellan en form med ic och en annan med o — den ena Ijudlagsenlig och den andra 

 analogisk — föredraga tt-formen, ifall vokalen efterföljdes af nämnda konsonant, skulle gjort 

 sig gällande i fornsvenskan. På visst sätt sökte alltså Kock tillgodose det metodiska krafvet 

 på angifvande af en speciell orsak till den abnorma riktning, i hvilken utjämningen skulle 

 gått. Men det kan ifrågasättas, huruvida processer sådana som den af honom antydda alls 

 förekomma i språklifvet. I ingen händelse har någon valfrihet funnits för de individer, som 

 först bildat den analogiska formen, ty villkoret för uppkomsten af en sådan är just att 

 den traditionella formen saknas eller fördunklats i den talandes medvetande. Man finge där- 

 för tänka sig saken sa, att bägge formerna en tid allmänt brukats jämte hvarandra, och att 

 därunder, tack vare motviljan mot o och förkärleken för u framför dentalt I, w-formen allt 

 mera vunnit terräng på o-formens bekostnad. Emellertid måste man fråga sig, om ej en dy- 

 lik motvilja och förkärlek främst skulle yttra sig i en öfvergång af o till u i nämnda ställ- 

 ning. Något fullt säkert exempel på att en faktor af detta slag varit bestämmande för en 

 utjämnings riktning, har i hvarje händelse icke blifvit anfördt. 



På tal om motsättningen fvn. burst: fsv. horst yttrar Kock a. st. s. 247, att han ser 

 intet hinder för att antaga att här en ljudlag genomförts. Också han anser alltså den 

 ifrågavarande förklaringsgrunden böra tillitas endast om antagandet af Ijudlagsenlig utveckhng 

 icke kan komma i fråga. I förevarande fall var det tydligen de fornsvenska (och nysvenska) 

 formerna med o framför dentalt I, som syntes honom stå i vägen därför. Men detta hinder 

 är endast skenbart, såsom man skall finna vid en närmare granskning af o-formernas före- 

 komst i de här undersökta urkunderna. 



Det förhåller sig nämligen icke så, att såväl u- som o-former af hithörande ord upp- 

 träda, i samma fördelning, uti alla dessa urkunder, utan o-formernas förekomst är begrän- 

 sad tni en del af dem. Hvad de öfriga angår, är man oförhindrad att hos resp. dialekter för- 

 utsätta utebhfvande af a-omljudet framför dent. I + kons. Att detta är befogadt för dem 

 alla, vare dock icke härmed påstådt. Hos en del ord af ifrågavarande grupp är u-yo- 

 kalisationen icke afhängig af en sådan egendomlighet i resp. dialekt; där inga andra 

 M-former visa sig, finnes intet positivt skäl att tillerkänna urkundens språk densamma. Till 

 dessa ord höra dels några, hvilkas västnordiska motsvarigheter äfven hafva u och som tydligen 

 äro att förklara liksom de (se ss. 18-5 ff., 192 ff., 205, 214): subst. bulster, Vider, später, skuld, stuld, 

 fuUnaper; adj. fulder; prêt. sJculdi. Dels subst. guU, som vällde dialekter, där ljudlagen vär- 

 kat, haft den att tacka för sitt u, men i de öfriga säkerligen liksom fvn. gull beror på lån 

 frän de förra (jf. s. 189). Dels adj. skulder, skuldugher, verbet skulda samt adv. fidlelika, ver- 

 bet fulla — utgångna från och till vokalisationen afhängiga af resp. subst. skuld och adj. fulder. 

 Dels, slutligen, prêt. part. giildin — analogibildning till prêt. ind. galt guldum efter flexions- 



ïom. XXXIII. 



