Hälsingelagen, Exkurs I. 237 



typen prêt. ind. hänt hundum: prêt. part. bundin — samt prêt. ind. [w]nlti, prêt. part:Jw]ullit 

 — det lörra grundande sig pä en utjämning, motsatt den västnordiska (s. 214), af böjningen 

 sing, olla : plur. ullum, ' det senare, hvars understöd måhända var afgörande för denna utjäm- 

 nings rii<tning, på analogibiidning till prêt. ind. plur. idlum etc. efter nyssnämnda flexionstyp. 



Det gifves emellertid en mängd urkunder, i hvilka äfven andra, mera vittnesgilla ord 

 företrädas uteslutande af m -for mer: Östgötalagen, med subst. ^wWer^ 'barn af samma gifte' 

 (20 g.), huld (2 g.), trull, bulli, trulldomber (4 g.) och adj. på -hulla (16 g.); Södermannala- 

 gen, med subst. kulder 2 (3 g.), huld,kulli 2 'barn af en kull' (4 g.); Tillägg till Söder- 

 mannalagen, med adj. kulder (3 g.); Dalalagen, med subst. kulder 2, trulldomber (2 g.) 

 och adj. på -kulla (4 g.); Stadslagen, med subst. kulder 1 'hjässa' (3 g.), kulder 2 (6 g.), 

 trull, trulldomber (2 g.) och adj. på -kulU -kulla (7 g.); det kortare fragmentet af Öst- 

 götalagen, med subst. kulder 2 (4 g.) och adj. pä -hulla (5 g.); Smal an ds lagen i God. 

 AM 51 4:o, med subst. hult; Magnus Erikssons bref om riksdag i Kalmar, med adj. 

 hulder (2 g.); Sv. Dipl. 455 4, med subst. hult (2 g.); Dipl. Nor v. VI. 2 78, med adj. 

 kulder; Beskr. öfv. Ydre h:d 31, med subst. kult o. kulli 1 'kulle' (2 g.). 



Till de urkunder, som icke innehålla några antydningar om a-omljud af w framför dent. 

 I -|- kons., men väl om dess utebhfvande i denna ställning, måste äfven Codex Bu re anus 

 räknas. Vi finna här subst. huld (3 g.), midd (8 g.), trulldomber (5 g.) och adj. hulder. En 

 öfvergång m > o i nämnda ställning spåras visserligen i subst. goUkrona, trolldomber (3 g.), 

 adj. follkomin (2 g.) och vb. follkoma. Men att vi här icke hafva att göra med «-omljud, utan 

 med en yngre regressiv assimilation, analog med den i fsv. hylbrygdka, mysfijrma (Noreen, 

 Aschvr. gr. § 138 anm.; här ofvan s. 31), framgår däraf, att öfvergången visar sig uteslutande 

 i förra leden af komposita, hvilkas senare led har rotvokalen o. Denna öfvergång har, såsom 

 synes, äfven rotvokalen i adj. fulder varit underkastad. 



Men i fråga om andra urkunder är man berättigad antaga, att a-omljud framför dent. 

 I + kons. förekommit i de mål de representera. 



Delvis synes emellertid detta a-omljud tillhört en senare tid och haft ett något an- 

 norlunda begränsadt värksamhetsområde än i västnordiskan. Upplandslagen innehåller å 

 ena sidan subst. huld (5 g.), å andra sidan subst. kölder 2 (7 g.) och adj. med -kolli -kolla till 

 senare sammansättningsled (11 g.). Dessutom möter där ett ex. på en ack. sing. mask. /bfen. 

 Nu företer äfven Västmannalagen formen follan, och det två gånger. Nom. sing. mask. och 

 nom. ack. sing, neutr. äfvensom den i komposita ingående stammen af detta ord, ehuru rik- 

 ligt representerade såväl i UL som i VML, uppträda däremot aldrig med annan rotvokal 

 än u. Man får väl häraf sluta till en växling hos ordet mellan o framför kvarstående a och 

 u i annan ställning. Dialektiskt skulle alltså ett af dent. I + kons. efterfoljdt kort u hafva 

 undergått a-omljud endast framför kvarstående a, men å andra sidan äfven rotvokalen i ad- 

 jektivet fulder varit underkastad omljudet — det senare möjligen en följd af att detta, såsom 

 den förra begränsningen antyder, egt rum under en relativt sen period, då den omständighet 



' Den fsv. bildningen är ingenting annat än den västnordiska med analogiskt tiUfogadt pre- 

 teritimärke. Att detta bUfvlt -t- beror, Uksom i t. ex. prêt, gylte af gylla, på att det (af Ip upp- 

 komna) II, som föregiclc detsamma, var tonlöst. 



N:o 2. 



