238 O. F. H ULTMAN. 



bortfallit, som i allmänhet ställt ordet utom räckhåll för detsamma (jf. s. 192 f.). Äfven sålunda 

 begränsadt kan a-omljudet hafva gjort sig gällande hos subst. Icolder, som hade ändelsevoka- 

 len a icke blott i nom., gen. och ack. plur., utan ock i gen. sing. (jf. s. 227 f.), samt hos adjek- 

 tiven på -koUi -Jcolla, hvilka utgått från en an-stam, inom hvars flexionssystem samma än- 

 delsevokal var vida öfvervägande. Att subst. huld städse har oomljudt u, vittnar också i sin 

 mån för en dylik begränsning. — Jämväl Magnus Erikssons landslag har, efter hvad 

 det vill synas, påvärkats af en dialekt med samma behandling af u framför dent. I + kons., 

 ehuru troligtvis därjämte af en, i hvilken det alls ej undei'gatt «-omljud i denna ställning. 

 Där förekommer nämligen, jämte subst. trulldomber (2 g.) och adj. hulder (7 g.), subst. kölder 

 2 (4 g.) och adj. på -Tcolla (2 g.) — men äfven subst. hulder 2 (2 g.) och adj. på -hulli -Tculla (6 g.). 



I åtskilliga urkunder spåras dock en behandling öfverensstämmande med den väst- 

 nordiska, ehuruväl de flesta jämte o-formerna visa sidoformer med u, påtagligen influtna ur 

 dialekter med mindre benägenhet för a-omljud af u framför dent. I + kons. Till denna grupp 

 höra framför allt de s. k. Västgötaurkunderna. I äldre Västgötalagen finna vi subst. 

 holder 2 (8 g.), hold, troll, trollsJcaper och adj. holder (20 g.), men också adj. hulder (4 g.). 

 Yngre Västgötalagen och Bjärköarätten innehålla subst. kölder 2 (21 g.), hold, troll (2 

 g.), trolldomber, trollskaper, adj. på -kolla (3 g); dock å andra sidan äfven subst. huld (2 g.). 

 Ur Vidhemsprästens anteckningar kan anföras subst. halt (4 g.), kolli 'kulle' (8 g.), adj. 

 holder (2 g.), äfvensom subst. kidli 'kulle'. Lyd ek in us har subst. kölder 2 (3 g.) och hold. 

 Till Västgötaurkunderna kan äfven räknas det i Lödöse skrifna brefvet Sv. Dipl. 3810, med 

 subst. holt. — Andra hithörande urkunder äro Smålandslagen, där man finner subst. halt 

 och trolldomber {2 g.), vid sidan af subst. huld, samt Hälsingelagen med subst. mold (2 

 g.), vid sidan af subst. kulder 2 (3 g.), huld och adj. på -kulla (4 g.). Hvad Hälsingelagen an- 

 går, har man kanske att tänka sig dialektblandningen sålunda, att det moldran, i hvilket mold 

 förekommer, såsom juridisk term inlånats i en dialekt med genomgående u framför dent. 

 I + kons. 



Också Västmannalagen tyckes hafva påvärkats af en dialekt med a-omljud icke 

 blott framför kvarstående utan ock framför bortfallen ändelsevokal. Vi finna har ej allenast 

 kölder 2 (3 g.), adj. på -kolla (2 g.) och prêt, skoldi (3 g.) (där generaliseringen af o möjliggjorts 

 af att près. ind. plur. lydde skolo; de undantagsvis mötande près. ind. skulu, prêt, skuldi re- 

 presentera tydligen en dialekt för sig). Jämväl kölder 1 'hjässa' (som väl i motsats till det an- 

 dra kölder alltigenom böjdes som a-stam) uppträder med omljudd vokal. Dock innehåller 

 urkunden, såsom ofvan nämndes, därjämte spår af det yngre omljud, som berört äfven 

 vissa former af adj. fulder. 



Den motsättning, hvari sålunda en del af de fsv. urkunderna i afseende å behandlin- 

 gen af u framför dent. I + kons. står till hufvudmassan, anser Noreen, Aschvsf. gr. § 111. 2, 

 vara af hufvudsakligen kronologisk natur: de förra skulle representera det stadium i språk- 

 utvecklingen, då den af honom antagna öfvergången o > u i nämnda ställning ännu icke in- 

 trädt. Riktigare torde det emellertid vara att uppfatta denna motsättning som uteslutande 

 geografisk. Vi hafva funnit, att det förnämhgast är i Västgötaurkunderna, som a-omljud af u 

 framfor dent. I + kons. kommer till synes. Då nu i samma urkunder yppa sig flere dialekt- 

 drag, som innebära öfverensstämmelser med västnordiskan och afvikelser från den vanliga forn- 



Tom. XXXIII. 



