240 O. F. HULTMAN. 



ds. Birg. Aut. 180; gulwenu ds. SD 4069:562; gulfœ gp. VGL I YS. 1 pr. — mœlto gulf SiS. 

 St.L B. 14. 



Den enda maskulina ««-stammen uppträder med u i äldre Västgötalagen, 

 Upplandalagen, Dalalagen, det längre fragmentet af Östgötalagen samt God. 

 Bureanus: 



stulpi: stulpa stulpœ g, as. UL I. 13.3, V. 2 pr.; Bur. 176, 501, 514; gp. Bur. 493; 

 stulpcBr np. VGL I K. 6, M. u — grinda stulpa grindœ stulpœ ap. UL Kg. 5 pr.; DL E{)S. 2.2; 

 ÖGL fr. II R. 3.2. 



Med o uppträder den i yngre Västgötalagens kyrkobalk, Vidhemsprästens 

 anteckningar, Södermannalagen, Hälsingelagen, Magnus Erikssons landslag 

 samt det kortare fragmentet af Östgötalagen: 



stolpi: stolpa gs. MELL B. 4 pr.; np. VGL II K. 9 — grinda stolpa o. d. ap. SML Kg. 

 5 pr.; HL Kg. 2 pr.; ÖGL fr. I G. 22 — lonongs Wstolppce as. VGL IV 15. 



Såväl u som o förekommer hos densamma i yngre Västgötalagen: 



stulpi: stulpee rum ns. I. 22. 



stolpi: stolper np. M. 2; 

 i Östgötalagen: 



stulpi: stulpa ap. B. 3.i — grinda stulpa gp. R. 3.2, B. 37 pr.; ap. B. ind. 



stolpi: grinda stolpa gp. G. 12 pr., 22 — lipstolpa as. Dr. 13.2 ; 

 samt i Västmannalagen: 



stulpi: stulpa gp. B. 2 pr. 



stolpi: grindastolpa ap. Kg. 2 pr. 



Öfriga belägg för ordgruppen i fråga inskränka sig till prêt. ind. plur. och konj. samt 

 prêt. part. af ett par verb hörande till starka konjugationens aflj. klass III. De 

 förete i regeln genomgående u: 



hulpum hulpin: hidpu 3 ppti. UL M. 30 pr.; hulpe 3 sptk. Bur. 149; hulpit o. d. asn. 

 UL V. 24.2 (2 g.); SML 6 g. ex. L 17; MELL B. 28.7; Bur. 495; Birg. Aut. 181 — lagh hulpit 

 nsn. UL V. 9 pr. 



skulwum: sJculuo 3 ppti. Bur. 16. 



Men i ett par urkunder möter här dels u, dels o — i Dalalagen: 



hulpin: hulpit asn. G. I6.1. 



holpum: holpu 3 ppti. B. 45. 1, 

 och i Västmannalagen: 



hulpin: hulpit asn. B. 24.2 (2 g.). 



holpin: lagholpit nsn. B. 8 pr. 



Också orden af denna grupp visa, jämförda med motsvarande fornvästnordiska, u i ett 

 omfång, som låter förmoda en skiljaktighet i ljudutvecklingen. 



Hvad ulwer beträffar, framträder visserligen motsättningen på sin höjd i sammansatta 

 mansnamn, där det ingår som senare led: fornvästnordiskan företer här städse o (s. 184), 

 fornsvenskan i en del urkunder likaså, men i andra u. Det sistnämnda kan dock naturligt- 

 vis bero på association med det själfständiga ordet, hvars rotvokal alltid är u liksom i väst- 

 nordiskan, och säkerligen af samma orsak som där (s. 185 f.). För öfrigt är det också tvif- 



Tom. XXXIU. 



