Hälsingelagni, Exhurs I. 241 



velaktigt. om den fornsvenska o-formen får likställas med den västnordiska. Den visar sig i 

 de här undersökta urkunderna — i tre olika sådana — endast uti namnet Botolwer. Man 

 har därför all anledning misstänka, att dess o uppkommit icke genom a-omljud, utan genom 

 samma s. 50 afhandlade vokalharmonilag, som i de flesta fsv. dialekter låtit nohur bli nokor. 



Ett otvetydigare vittnesbörd om en från den västnordiska afvikande behandhng af u 

 framför kakum. I + labial explosiva 1. spirant afge den neutrala a-stammen gulf och den ma- 

 skulina aji-staramen stidpi. Dessa ord uppträda på fvn. botten med rotvokalen o (ss. 188, 

 195). I den äldre fornsvenskan visa de som sagdt u, det senare dock därjämte o i en del ur- 

 kunder. Belägg för hvartdera ordet innehålla endast tvänne urkunder, äldre Västgötalagen 

 och Cod. Bureanus, och i båda har stulpi så väl som gulf u. Det är därför icke omöjligt, att 

 dessa företett samma rotvokal i de skilda fsv. dialekterna — i en del u, i andra o. En sådan 

 förmodan vore visserligen icke berättigad, om u- och o-formerna af de båda orden uppkommit 

 genom konträra utjämningar af a-omljudsväxlingen m : o i deras flexionssystem. Men förhål- 

 landet kan svårligen vara detta. Med hänsyn till den starka tendens att till förmån för o 

 utjämna nämnda växling, som vi för västnordiskans vidkommande konstaterat hos de neutrala 

 a-stammarna och de maskulina an-stammarna (ss. 188 ff., 195 ff.), och med hänsyn till att 

 ingenting synes motivera en motsatt utjämning i fornsvenskan hos de båda ifrågavarande orden, 

 måste antagandet af en sådan anses mycket betänkligt, om man ej vill sätta sig öfver de 

 metodologiska principer, som utvecklats s. 238 ff. En annan förklaring, mot hvilken inga prin- 

 cipiella invändningar kunna göras, är därför att föredraga: i en del fornsvenska dialek- 

 ter fortsattes urgerm. kort u i ställning framför kakuminalt I + labial explo- 

 siva 1. spirant, äfven om nästa stafvelse innehållit a-omljud värkande ändelse- 

 vokal, Ijudlagsenligt af u. Något hinder att tänka sig detta så, att «-omljud alls ej in- 

 trädt i nämnda ställning, förefinnes icke: jf. s. 235. 



Då vi i fornsvenskan såsom motsvarighet till fvn. prêt, hulpum shulfum, pait. holpinn 

 möta prêt, hulpum skulwum, part. huljnn, få vi i den sistnämnda formens w-vokalisation icke 

 se ett ytterligare bevis för riktigheten af vår sats. 1 fornsvenskan, enstaka dialekter undan- 

 tagna, hafva alla starka verb af aflj. kl. Ill rotvokalen u i prêt. part. (if. ss. 225, 236 f.). En ana- 

 logisk ombildning af orden med u i prêt. ind. plur., o i prêt, part., efter dem med Ijudlagsen- 

 ligt u i hvartdera, har här tydligen egt rum. Härmed förnekas naturligtvis icke, att i de dia- 

 lekter, där gulf och stulpi undandragit sig omljudet, också hulpin gjort det: det är t. o. m. 

 möjligt, att den nämnda analogibildningen i fornsvenskan just betingats af att verben med 

 Ijudlagsenligt u i prêt. part. här voro i förhållande talrikare än i fornvästnordiskan, på grund 

 af a-omljudets uteblifvande också framför andra konsonantförbindelser än nasal + konso- 

 nant och gg. 



Att fornsvenskan dialektiskt låtit a-omljud inträda framför kakum. I + labial explo- 

 siva 1. spirant, bevisar däremot ej blott det ofvan omtalade stolpi, utan också prêt. ind. plur. 

 holpum i Dalalagen och prêt. part. holpin i Västmannalagen. Dessa former vittna på samma 

 gång om att den analogibildning, hvarom nyss var fråga, icke genomförts öfver hela det fsv. 

 språkområdet. Den förra dessutom om en dialektisk utjämning till förmån för o mellan prêt, 

 ind. plur. och prêt. part. hos starka efter aflj. kl. III gående verb med a-omljudsväxling. 

 Spår af en dylik process i västnordiskan hafva omtalats s. 209; utjämningstendensen hos dessa 



N:o 2. 31 



