244 O. F. HULTMAN. 



sådan, varit den samma som fornvästnordiskan låtit det undergå, i denna ställning och i 

 allmänhet. 



Då maskulina a-stammar, neutrala a-stammar, maskulina an-stammar och verb af för- 

 sta svaga konjugationen alltid eller nästan alltid uppträda med o, prêt. ind. plur. af starka 

 verb hörande till aflj. kl. Ill med u, står detta i fullständig öfverensstämraelse med hvad 

 som i fornvästnordiskan är regel för samma böjningskategorier. Vi behöfva därför icke, och 

 hafva icke ens rätt att här förutsätta ingripandet af några faktorer utöfver den a-omljudslag, 

 som tillämpats af västnordiskan, och de allmänna utjämningstendenser, som där gjort sig 

 gällande i de olika kategorierna. 



Däremot häntyda de sidoforraer med u till o-formerna inom förstnämnda kategorier, 

 som undantagsvis möta i en del urkunder — subst. hulmber och fulk — omisskännligt på 

 ett annat förhållande i några dialekter. Af de s. 233 ff. utvecklade skälen vill detta, 

 närmare bestämdt, säga att i enstaka fornsvenska dialekter urgerm. kort u i ställ- 

 ning framför kakuminalt I + konsonant (utom labial explosiva 1. spirant) Ijud- 

 lagsenligt fortsattes af %i, äfven om följande stafvelse innehållit en a-omljud 

 värkande vokal. Detta beror väl snarast helt enkelt på att något omljud alls ej egt rum 

 här: jf s. 235. De urkunder, i hvilka en sådan behandling kan spåras, äro Dalalagen, Västman- 

 nalagen, Magnus Erikssons landslag, Magnus Ladulås' stadga om landsfred och Cod. Bureanus. 



Med denna företeelse får det naturligtvis icke ställas i samband, att prêt. part. -ful- 

 ghin alltid uppträder med u, oaktadt den motsvarande fvn. formen lyder folginn. Här liksom 

 hos andra pret.-particip af samma böjningsklass (jf ss. 225, 236 f , 241) grundar sig fornsven- 

 skans u for fvn. o i allmänhet på analogibildning efter de till klassen hörande verb, där 

 a-omljudet uteblifvit i prêt. part. på grund af vokalens ställning framför vissa konso- 

 nanter. Fsv. -fulghin är särskildt intressant, emedan det pekar hän på det ursprungliga 

 prêt. ind. plur. *ful^um, som under den historiska tiden (i västnordiskan) ersattes af ett ana- 

 logiskt fölum. 



Endast skenbart strider Folhunger mot a-omljudslagen och fulghpi fulghper mot den 

 inom fjärde svaga konjugationen rådande utjämningstendensen (jf s. 213 f). Folhunger har 

 tydligen sin vokalisation från grundordet Folhi. Hvad fulghpi fulghper beträffar, intager det 

 en undantagsställning genom att presenssystemet anslutit sig till tredje konjugationen och 

 till följd däraf, i olikhet med fjärde konjugationens egna presentier, genomgående visat rotvo- 

 kalen u (hvaraf sedermera genom 2-omljud y). Detta förhållande gaf åt den oomljudda rot- 

 formen en öfvervikt, som den icke egde hos de öfriga verben af samma konjugation. 



5. Ord med urnord. förbindelsen explosiva I. spirant + likvida 1. nasal efter rotvokalen. 



Af de maskulina a-stamssubstantiven förekomma i några urkunder — Bj är k öa- 

 rätten. Östgötalagen, Upplandslagen, Västmannalagen och Hälsingelagen — endast 

 M-former: 



butn: hafs hutnum dp. Bj.R 19 pr. — huta fynd (o: hutn f.) as. ÖGL B. ind. 



foghl: fuglum dp. HL Kk. 7; fughla fughlce ap. UL M. l.i; VML M. l.i; HL M. l.i — 

 fughlce. gildri as. HL V. 8.3 — fugla ren fuglce ren n, ds. UL V. 2.6, 3; VML B. 2.6. 



stumn: stumne ds. ÖGL Vins. 7 pr. 



Tom. XXXm. 



