246 O. F. HULTMAN. 



Så vidt af det visserligen mycket torftiga materialet kan ses, hafva de dialekter, som 

 några bland de undersökta urkunderna företräda, framför explosiva 1. spirant + likvida 1. na- 

 sal låtit u undergå a-omljud i samma fall som fornvästnordiskan. Vi finna o hos mask. a- 

 stamssubstantiv i äldre Västgötalagen {pter), yngre Västgöta.lagen {oter), Vidhems- 

 prästens anteckningar {hotn 4 g.) och Stadslagen Q}otn 2 g.); ho.s ett verb af första 

 svaga konjugationen i Upplandslagen {losna). Då äldre Västgötalagen därjämte innehåller 

 stumn, Stadslagen och Upplandslagen fughl — alltså mask. a-stammar med u — innebär det 

 icke någon afvikelse frän västnordiskan, i hvilken dessa ord alternativt uppträda med oom- 

 Ijudd rotvokal (s. 185). Också beträffande dialekterna i Dalalagen, Hälsingelagen och 

 Smålandslagens hufvudkodex, i hvilka handskrifter ordgruppen representeras blott -df fughl 

 och det neutrala a-stamssubstantivet sughl, en motsvarighet till fvn. sufl (s. 190), är en dylik 

 öfverensstämmelse åtminstone möjlig. Ja, icke ens Västraannalagen, med fughl, sughl, 

 lusna, och Smålandslagen i Cod. AM 51 4:o, med rutna, hänvisa med nödvändighet på 

 en annan ljudbehandling i ifrågavarande ställning än den västnordiska. Verbet lusna kan 

 hafva påvärkats af ett förhistoriskt particip ^Iv^in (jf. got. -lusans och det som längre fram 

 säges om de fsv. w-participen af starka konj. aflj. kl. II) ; verl)et rutna af adj. rutin (som i 

 denna form förekommer i Sm.L:s hufvudkodex). 



. Annat är förhällandet med de öfriga urkunder, i hvilka hithörande ord förekomma. 

 Här möta de maskulina a-stammarna butn och ughn, svarande mot fvn. botn och ofn [omn, 

 ogn), samt den neutrala a-stammen lugh7i, svarande mot fvn. lögn. I några urkunder äro 

 dylika former enrådande. Bjärköarätten innehåller endast butn; Östgötalagen (utom 

 stumn sughl samt lus7ia rutna) Ukaså; Magnus Erikssons bref om frånträdande af 

 kronan endast lughn. I andra förekomma, tydligen till följd af dialektblandning, både u- 

 och o-former. Det gäller om Södermannalagen, med ughn och omn (äfvensom fughl, sughl, 

 rupning, lusna, rutna) samt Cod. Bureanus, med ughn (2 g.) och oghn (4 g.) (äfvensom 

 fughl, fughlari, dumna, lusna, sluhm och somna). I Magnus Erikssons landslag möter 

 dessutom (jämte fughl) butn (2 g.) och foghl. 



Vill man nu vidhålla, att fornsvenskans Ijudlagsenliga behandling af kort u (frånsedt 

 den omkr. 1350 börjande öfvergången «ï > o framför r + dental kons.) i allo öfverensstämt 

 ' med västnordiskans, bereda hutn, ughn och lughn samma svårigheter som de andra fsv. ord 

 med u, hvarom s. 233 fï. var fråga. Antager man däremot, att i olikhet med västnordiskan 

 en del fornsvenska dialekter låtit urgerm. kort u i ställning framför explosiva 1. 

 spirant -+- (likvida 1.) nasal Ijudlagsenligt fortsättas af u, äfven om nästa staf- 

 velse innehållit a-omljud värkande ändelsevokal, så vinnes en förklaring på formerna 

 i fråga, mot hvilken ingenting kan med fog invändas. Att de nämnda konsonanterna fram- 

 kallat en öfvergång af o till u, är väl af ljudfysiologiska skäl mindre antagligt. Men 

 det läte tänka sig, att a-omljudet här helt och hållet uteblifvit, emedan vid dess genomfö- 

 rande explosivan 1. spiranten och (likvidan 1.) nasalen haft mellan sig en svarabhaktivokal, 

 liksom i urnord. asugisalas, harabanaR. 



Bortsedt från butn, ughn och lughn bevisa de i dessa urkunder förekommande exemplen 

 hvarken att den Ijudlagsenliga behandlingen af u framför explosiva 1. spirant + likvida 1. nasal 

 i resp. dialekt varit den västnordiska eller att den afvikit från densamma. Att fughl, stumn, 



Tom. XXXUI. 



