Hnlsingelagen, Erhirs 1. 247 



sughl, lujsna och ridna icke utesluta det förra alternativet, framhölls ofvan; naturligtvis ute- 

 sluta de icke häller, att u i nämnda ställning genomgående förblifvit oomljudt. Lika tvetydiga 

 äro subst. rupning äfvensom verben dumna och slukna — hvilka senare kunna vara påvärkade 

 af adj. duvin och sluMn. Motsättningen dumna, hisna (2 g.), sluhm: ughn (2 g.), oghn (4 g.) 

 i God. Bureanus gör det dock sannolikt, att här dessa verbs w-vokalisation åtminstone del- 

 vis är analogisk. Beträffande verbet somna är det möjligt, att a-omljud egt rum i ordet själft, 

 men äfven att association med verbet sotva gifvit det dess o. Hvad slutligen foghl i Magnus 

 Erikssons landslag vidkommer, så kan det vara likställigt med fvn. fogl och stamma från en 

 annan dialekt än hän i samma urkund. Men å andra sidan är att märka, att det möter 

 blott i sammansättningen fog/ilareen, och att vi (s. 238) just i Magnus Erikssons landslag trott 

 oss spara ett yngre, blott af kvarstående ändelsevokal framkalladt a-omljud, som berört äfven 

 ord, hvilkas m i allmänhet stått utanför omljudslagen. Det ligger nära att här misstänka ett 

 ytterligare spår af samma företeelse. 



6. Ord med urnord. geminerad tonande explosiva efter rotvokalen. 



De till denna fåtaliga grupp hörande maskulina a-stamssubstantiven uppträda 

 med u i Östgötalagen, fördraget mellan k. Magnus' och Albrekts anhängare samt 

 Sv. Dipl. 4554: 



Brudder: Bruzson gs. SD 4554. 



udder: nddœr ns. ÖGL VaJ). 6 pr.; Vdssson Wdsson ns. SD 4554 (2 g.); ds. ME-A 424; 

 med o i äldre Västgötalagen, yngre Västgötalagen, Upplandslagen och Dipl. 

 Dalek. 283: 



odder: oddœr ns. UL M. 12.6; od od as. VGL I Md. I.2, 3 pr.; VGL II Dr. 3 — odgeer 

 ns. DD 283. 



Västmannalagen innehåller exempel på hvardera vokalisationen: 



udder: utdœr ns. M. II.3. 



odder: odde ds. M. U.i. 



Af maskulina «w-stamssubstantiv finnas endast M-former belagda: 



Bruddi: Britddathorpe ds. DN 8: 176. 



stubbi: stubbi stubbe ns. UL V. 14.9 (2 g.); SML B. I6.1; stubba stubbœ g, d, as. ÖGL 

 B. 31; UL V. 14.9 (3 g.); SML 6 g. ex. B. 16 pr.; VML B. 14.6. 



Den västnordiska behandlingen af kort u har, så vidt ses kan, hvad gruppen i fråga 

 beträftar kännetecknat också de dialekter, som afspeglas af äldre Västgötalagen, yngre 

 Västgötalagen, Upplandslagen och Dipl. Dalek. 283. I Upplandslagen repre.senteras 

 gruppen blott af subst. odder och stubbi, i de tre öfriga urkunderna blott af det förra. Söder - 

 mannalagen, där endast stubbi förekommer, lämnar obesvarad frågan, om det samma gällt 

 om dess dialekter, eller om de till äfventyrs visat u äfven i sådana ord som Brudder, udder 

 och Bruddi. En dylik behandling antyda Östgötalagen (udder, stubbi), fördraget mellan 

 k. Magnus' och Albrekts anhängare (Udder), Sv. Dipl. iö^ti (Brudder, Udder) samt Dipl. 

 Norv. VIII. 176 (Bruddi). I Västmannalagen finnas — tydligtvis från olika dialekter 

 härrörande — spår af hvardera behandlingen (udder, odder; dessutom stubbi). 



N:o 2. 



