Hälsingelagen, Exkurs I. 251 



är utan tvifvel inflytande från olika dialekter grunden till den vacklan mellan o- och w-former 

 man kan iakttaga. Cod. Bnreanus, hvarest vi funno å ena sidan suhst. stoMer (6 g.), spot 

 (5 g.), à andi'a siilan — utom subst. buJcker, sukkan, prêt, sluppum och vb. sukka (jf. fvn. slup- 

 pum, sukka) — subst. Inhker, lukkan och vb. J/ukka (6 g.), synes däremot här återspegla for- 

 hållandet i en enda dialekt. Bortsedt från de ord, som i fornvästnordiskan visa w-vokahsa- 

 tion, hafva nämligen de 8 exempel, där rotvokalen föregås af I — och som representera tre 

 skilda ord, af hvilka lukker och de öfriga icke kunna ha påvärkat h varandra — undantagslöst 

 M, de öfriga 11 däremot hka undantagslöst o. Detta tyder på att de båda vokalisationerna statt 

 bredvid hvarandra, fördelade efter antydda norm, i samma munart. 



Ett antagande, att w-vokalisationen hos de mask. a-stammarna flukker, lukker, stukker 

 och de till första svaga konjugationen hörande verben lukka, stukka framgått ur en utjämning 

 af tidigare a-omljudsväxling inom flexionssystemet — hvarvid de former skulle segrat, som i 

 västnordiskan inom resp. böjningskategorier regellnindet dukat under — är egnadt att väcka 

 samma betänkligheter som en dylik förklaring af de s. 233 flf. behandlade fsv. w-formerna. Efter 

 allt att döma förhäller det sig så med de förra, att i enskilda fsv. dialekter urgerm. u 

 framför geminerad tonlös explosiva har till Ijiidlagsenlig fortsättning m, äfven om 

 följande stafvelse innehållit a-omljud värkande vokal, och att i någon dialekt det 

 är händelsen blott ifall vokalen äfven föregås af 1. Detta är man berättigad förstå så, 

 att rt-omljudet helt och hållet uteblifvit i nämnda ställningar (jf. s. 235). 



Vore de äldre fsv. urkunderna var enda källa rörande företeelsen i fråga, kunde vi ha 

 skal att tveka, huruvida ej regeln snarare borde tala om „geminatan H-" än om „geminerad ton- 

 lös explosiva" i allmänhet. Men dessa urkunder, i hvilka nästan endast exempel med kk före- 

 komma, suppleras af de yngre fsv. språkminnesmårkena, där man påträffar äfven former 

 sådana som aubst. s2mt, krupper, tupiier och vb. hiqipa (se Söderwalls Ordb.). Och ett därmed 

 öfverensstämmande vittnesbörd afgifva tlere nysvenska dialekter. Åtminstone i dalmålet (lik- 

 som i Dalalagen, jf. ofvan) och målen i Gästrikland och norra Uppland, äfvensom i Hvittis- 

 bofjärdsmålet i Satakunda, östnyländskan' och den baltiska svenskan möter regelbundet u 

 framför kk, och i samma dialekter är det (frånsedt vissa undantag på grund af högsvenskt 

 inflytande) fallet också framför tt och pp. Se Hultman, Östsv. dial. §§ 9.7, 34, och Hesselman, 

 Sveamålen s. 35. 



8. Ord med urnord. förbindelsen explosiva 1. spirant + annan explosiva 1. spirant 



efter rotvokalen. 



Ett maskulint a-starassubstantiv visar, den enda gång det förekommer, rotvo- 

 kalen o: 



öster: östa ap. SML Kk. 5 pr. 



De neutrala a-stamssubstantiven företrädas i allmänhet af o-former: 



frost: frosti froste ds. VGL II O. 2.12; VML B. 7 pr.; MELL B. 11. 1. 



löpt: löpt as. VGL I Md. 12.2 ; VGL II Dr. ind., 26. 



Men i Cod. Bureanus finna vi både en form med o och en med u: 



frost: frost as. 489. 

 N:o 2. 



