258 O. F. HULTMAN. 



fur-: fur ping as. ÖGL G. 16 pr. 



Några komparativ- och superlativadverb, som haft i uti stafvelsen närmast efter rot- 

 stafvelsen, företrädas åtskilhga gånger af skrifningar med o: 



for 'förr' först: for komp. VGL II G. 18, {). 58; ÖGL Et)S. U. Vap. 38.i, M. 3.3 ; Sm.L 

 18.5; MELL 34 g. ex. Kg. ll.s; St.L Kp. 84.i, Eds. 28.2; Sm.L fr. 13.4; Bur. 16; först su- 

 peri. VGL II I). 10; ÖGL EI)S. 17. 



förra forstu: förra komp. ÖGL Kr. 7.i; MELL B. 26.4; ÖGL fr. II R. 28 pr.; forstu 

 superi. ÖGL Va]). 6.4. 



Man har antagit, att den i-omljudslösa vokalen här och hos motsvarande adjektiv ut- 

 bredt sig från de former af Superlativen, där den var Ijudlagsenlig — hvarvid likväl förblir 

 oförklaradt att den är o och icke u — eller att den öfverförts från adv. och prep. for fori. 

 Äfven har man här velat spara en dialektisk öfvergång > o. Se Noreen, Grundriss I ^ s. 627; 

 Kock, Arkiv VIII s. 2.'j9 noten; samt Olson, Östgötal. Ijudl. s. 47 ff'. Sannolikast är emeller- 

 tid, att o i dylika skrifningar — hvilka i de fsv. urkunderna förekomma endast sporadiskt — 

 städse uppstått genom utelämnande af en 0-hake. Härtill bidrog måhända å ena sidan sist- 

 nämnda teckens ställning framför den snarlika >"-typ, som användes efter bl. a. o, å andra sidan, hvad 

 for beträffar, en förväxling med adv. o. prep. for. Felskrifningen o för är icke ovanlig i de 

 urkunder, hvarur exemplen här ofvan hämtats: ,jf. Schlyter, Westgöta-Lagen s. XX, Magnus 

 Erikssons Landslag s. III och Magnus Erikssons Stadslag s. II; Olson, Östgötal. Ijudl. s. 48; 

 Björkman, Sv. landsm. XI. 5 s. 12; samt Ottehn, Stud. öfver God. Bur. II s. 32. 



Endast en gång möter en skrifning med u af ett bland dessa ord : 



furst: furst superi. Birg. Aut. 183. 



Ett par verb af starka konjugationens aflj. klass IV, hvilkas prêt. part. hör 

 hit, visa i många urkunder genomgående o i detsamma: 



borin: Urin hören nsm. VGL II K. 72.3; VGL IV 15 (2 g.); UL M. 15 pr.; borin o. d. 

 nsf. VGL I Md. 14.2; VGL II Dr. 30; apn. UL ^. 9 pr. (2 g.); horit horet n, asn. VGL I K. 1; 

 VGL II Add. 4.3; VGL II K. ind.; UL M. l.i (2 g.), 6.3; FH 5; DD 34; horno dsn. VGL I I. 

 2.1; VGL II I. 2 (2 g.) — hyhorit hy horet nsn. VGL II 4 g. ex. Fr. 1 - inhorit asn. UL V. 

 24 pr. — ohorit nsn. DN 3: 342 — vphorit o. d. asn. VGL II K. 73.7; SD 4282; DN 3: 342; 

 BSH 48; vphorno sv. apn. SD 4304 — wcelhornan asm. Bo.J 3 — rnrfwaborne npm. Utland. 

 344 — (ethorin œfhoren nsm. VGL I VS. 4, R. 5.i; VGL II 4 g. ex. VS. 12; œtbornum dsin. 

 VGL I S. 6.1; œtbornœr œthornœ gsf VGL I G. 6.4; VGL II G. 11; œtboma œthornna (o: 

 fetbornna) asf. VGL I G. 6.3; VGL II G. 11; œtboren npn. VGL I G. 4 pr.; VGL II G. 3. 



skorin: sTcorin nsm. UL 7 g. ex. Kg. 12 pr.; slcoren nsf. VGL II M. 7; VGL II K. 73 

 pr.; apn. VGL II 1). 56 — vsl-oren o skorin asm. UL V. 12. 1; Lyd. 211; Wshoren vsJcoren nsf. 

 VGL II K. 73 pr.; npn. VGL II {). 57. -. 



andra stafvelsens u icke betingats af den efterföljande vokalens kvalitet utan (liksom rotvokaleu i pron. 

 hun? Jf. s. 51 not 1) hafva deltagit i den öfvergang, genom hvilken ändelsevokalen o samnordiskt 

 uppgick i 11. I de nämnda urknndernas språk är den samnord. ändelsevokalen u normaliter eller alter- 

 nativt oförändrad. 



Tom. XXXIII. 



