Hälsingelagen, Exkurs I. 261 



O. 4; ÖGL B. 37 pr.; UL V. 17.4; Lyd. 208; Bur. 19, 509; pora poy>n 3 ppi. VGL I A. 25; 

 VGL II A. 35; UL Kk. I.2; SML Kk. l.i; VML Kr. l.i; pore o. d. 3 spk. VGL I VS. 3.i, 5; 

 VGL II VS. 10, 14, Dr. Ifi; porpc 3 spti. VGL Ii Add. 7.i6; Bur. 6 g. ex. 23; porpo 3 ppti. 

 Bur. 496, 500. 



Likval uppvisar Smålandslagen i Cod. AM 51 4:o ii hos detta verb: 



pura: pura inf. 13.*. 



Fornsvenskan har inom ordgruppen i fråga stundom o där fornvästnordiskan har u, 

 och u där den har o. Men ingen af dessa afvikelser är man berättigad återföra på någon 

 olikhet i själfva a-omljudslagen. 



Det alternativa fsv. gen. dora dat. dorum och fvn. (fsv.) gen. dura dat. durum grunda 

 sig tydligtvis på motsatta utjämningar af en Ijudlagsenlig flexion gen. dora dat. durum. Fsv. 

 spordaghi sjmrdagher utgöra säkerligen sekundära om bildningar af spurdaghi (fvn. spurdagi), 

 som folketymologiskt anknutits till subst. spor. Det såsom sidoform till verbet pora i 

 Smålaniislagens Cod. AM 51 4:o förekommande pura synes liksom fvn. duga (s. 214) med 

 sitt u hänvisa på en tidigare preteritopresentisk böjning af ordet (jf. fvn. purfa fsv. purwa 

 och SS. 214, 225 f). ' Då fornsvenskan alternativt har prêt. part. Inirin skurin för fvn. bo- 

 rinn skorinn, är detta delvis följden af en analogibildning efter de till aflj. klassen III hörande 

 starka verben, hvilka i de flesta fsv. dialekter genomgående visade u i prêt. part. (jf ss. 228, 

 283, 240, 243, 254); föreningslänken mellan de båda grupperna utgjorde prêt. ind. sing., som 

 i hvardera hade rotvokalen a. I ett par urkunder, där bägge vokalisationerna äro företrädda, 

 spåras en sådan fördelning af desamma, att participet såsom efterled i ett sammansatt ad- 

 jektiv visar o, annars u. Hälsingelagen innehåller å ena sidan skurin, å andra sidan hlaskorin 



' Fvn. pora fsv. pora pura är som bokant rit ord mod dunkol fiirlustoria, livarfür tidigare 

 höjning af dotsamma som preti'ritoprosens icke är utesluten. Don antydan om en dylik böjning forn- 

 svenskan gifver väcker misstankar om att verbet i fråga, trots allt som talar däremot, är identiskt 

 med got. gadailrsan 'wagen' (près, gadars), fs. gidar 'ich wage' (prêt, gidorsta), ags. dear (pi. dur- 

 ron). fht. près, gitar (pi. giturrun). Det olika uddljudet — urgerm. p i det ena, urgerm. d i det 

 andra — äfvensom det enkla r i det nord. ordet och rs rr i det gotiska och västgermanska synas väl 

 ställa hinder i vägen för en dylik uppfattning. Men det är onekligen påfallande, att af de båda 

 liktydiga och äfven till sLii form i någon mån lika verben, got. gadaiirsan etc. förekommer i alla ger- 

 nianska språk utom nordiskan, fvn. pora etc. endast i nordiskan och i intet annat germanskt språk. 

 Kanske äro hindren för en identifiering icke så oöfverstigliga som de anses vara. Att verbet pora pura, 

 som synnerligen ofta förbindes med en följande infinitiv och i fornsvenskan rentaf kan fungera som 

 lijälpvorb, i stor utsträckning varit obetonadt, får väl tagas för gifvot. Det vore därför en möjlighet, 

 att dess korta r uppkommit under svag aksont af (ett ur äldre rî ]> rs framgånget) rr, på samma 

 sätt som t. ex. p ur pp i fvn. eda, medan, sidan. Hvad åter uddljudet beträffar, kunde det vara 

 analogiskt: till ett Ijudlagsenligt *doran etc. i obetonad ställning skulle bildats en ny betonad form 

 * poran etc, i analogi med dik: pik, dat: pat, dar: par o. likn. Detta förutsätter naturligtvis, att 

 (I- i *äoran icke öfvergått till d- innan ilik, dat, dar etc. utvecklades ur obetonadt pik, pat, par 

 etc. (jf. Norecn, Aisl. gr. ■' § 215. 1). I några y. fsv. urkimder anträffas former som thorra, men 

 det är icke troligt, att vi här återfinna den föiinodade ursprungliga starktonsformens rr (jf. Noroeu, 

 Aschw. gr. § 299). — Skulle den gissning här framkastats vara riktig, borde väl rätteligen fsv. pora 

 pura behandlats bland „ord med urnord. -förbindelsen r -\- konsonant efter rotvokalen". 



N:o 2. 



