262 O. F. HULTMAN. 



irœlhorin (jf. äfven stulin: piuf stolin 4 g.); Dalalagen shurin: uhorin (2 g.; jf. äfven stulin 7 

 g.). Detta är tydligen att förklara sa, att det i ett adjektiv ingående ordet genom isolering 

 undandragitö de analogiska inflytelser, som gjort sig gällande inom verbalflexionen. Att m- 

 vokalisationen hos burin skurin här har denna upprinnelse, bestyrkes af att prêt. part. till 

 verbet swceria — hvars prêt. ind. sing. s[iv]dr ej liksom har skar slog brygga till atlj. klassen 

 III — icke blifvit delaktigt af w-vokalisationen : såväl i Hälsingelagen som i Dalalagen upp- 

 träder det städse under formen s[w\oyin. 



Delvis torde emellertid hurin skurin haft en annan upprinnelse. Östgötalagens text- 

 kodex företer «-vokalisation ej blott i dessa ord utan ock i slw]unn, och äfven i det längre 

 fragmentet af Östgötalagen samt i Birgittas egenh. utkast visar det sistnämnda sådan. Åtmin- 

 stone hvad språket i Östgötalagens textkodex beträffar är den möjhgheten utesluten, att u 

 framför kort intervokaliskt r icke varit underkastadt a-omljud: vi funno här undantagslöst o 

 hos subst. gor, adj. doraper och vb. pora. Den rätta förklaringen är, att fornsvenskan 

 dialektiskt låtit ett genom n-omljud utveckladt kort o åter blifva u, ifall det 

 stod i kort tonstafvelse och denna kommit att efterföljas af i. Ett sådant anta- 

 gande kan ej med fog frånkännas inre sannohkhet — här må blott erinras om att u ej 

 undergick «-omljud framför omljud värkande vokal, om mellan dem stod ett i. Och ett 

 bevis för dess riktighet skänker oss Magnus Erikssons landslag, där vi kunna iakttaga 

 motsättningarna burin burit hurins (6 g.): bornum och stulit (8 g.): stolnce (äfvensom spår af 

 en böjning koma komber kom: kumi kumin kumit, hvarom mera längre fram). Att här en öfver- 

 gång af o till u egt rum i de osynkoperade formerna, är en slutsats, som ej ens det faktum 

 förmår rubba, att uti samma urkund o är enrådande i suorin suornum (3 g.) suorit o. d. (6 g.). 

 Detta faktum är visserligen ej lätt att förklara. Mot antagandet af utjämning mellan de 

 synkoperade och de osynkoperade formerna af participet kan invändas, att en sådan, då ej 

 särskilda omständigheter spelat in, plägat resultera i en generahsering af de osynkoperades 

 rotvokal. Magnus Erikssons landslag själf uppvisar böjningen skurin (5 g.): -skuman; prêt, 

 part. s[iv}urin har i östgötalagen städse u äfven i de synkoperade formerna ; man jämföre ock 

 t. ex. det isolerade participet fœghin, med genomgående ce. Möjligtvis läte det dock tänka 

 sig, att en analogi prêt. ind. plur. sowum etc: prêt. part. sowin etc. = prêt, ind plur. s[iL']d- 

 rum etc: prêt. part. s[w]orm etc. förhjälpt de synkoperade formernas o till seger; det är nämligen 

 icke osannolikt, att prêt. part. af verbet sowa (för hvilket Magnus Erikssons landslag saknar 

 belägg) trots vår ljudlag i alla former haft rotvokalen o, på grund af anslutning till pre- 

 sensstammen. 



Såsom man har rätt att vänta under förutsättning af en dylik öfvergång, möta i forn- 

 svenskan spår af en analog öfvergång o > u i kort tonstafvelse framför u. Endast en dylik 

 förklarar fsv. adv. huru och subst. /iitwup, hvilkas utveckling belysts här ofvan ss. 36 o. 

 100 f. samt af Kock i Fsv. Ijudl. s. 478 f. Och den växling inom flexionssystemet mellan 

 rotvokalerna u framför ändelsevokalen u och o i annan ställning, hvarå en mängd exempel 

 kunna anföras ur äldre och yngre fornsvenskan, är nog åtminstone i allmänhet att härleda 

 ur samma ljudlag. Så föga konservativt som detta språk är i fråga om flexiviska ljuddiffe- 

 rentieringar, synes det långt mindre sannolikt, att här förelåge en genom århundraden 

 upprätthållen a-omljudsväxling. På den fornsvenska dialektiska öfvergången af o till m i kort 



Tom. XXXm. 



