Hnlsingeîagen, Exkurs 1. 263 



tonstafvelse framför u har man väl ock snarast att återföra motsättningen mellan dat. plur. 

 spurum i Cod. Bureanus och fvn. sporum (af nom. sing, spori). 



En regressiv assimilation af o med u — ehuru icke på grund af denna ljudlag, hvars 

 begränsning till kortstafviga ord torde stå fast — förutsätter utan tvifvel också den neutrala 

 a-stammen gur- i yngre Västgötalagens gurphifner. Också i ett par y. fsv. urkunder visar 

 denna sammansättning xi i förra leden: ur Gloss. Ups. 1 anföres gurthuff, ur Bidr. t. Fini, 

 hist. I s. 204 givrd tinff'. I andra komposita där ordet utgör förled uppträder det undantags- 

 löst som gor-. Orsakssammanhanget mellan dess u och efterledens vokalisation i gurpiufuer 

 är under sådana omständigheter omisskännligt. Liksom fsv. hgJhijgdha mysfyrma (Noreen, 

 Aschw. gr. § 138 anm.; här ofvan s. 31) och fsv. gollkrona foUkomin etc. (s. 237) har denna 

 sammansättning assimilerat förledens rotvokal med en närliggande sådan i efterleden. 



Den redan s. 226 berörda ljudlag, enligt hvilken kort u i en del fsv. dialekter idifvit 

 o framför r -\- dental konsonant — och endast den — förklarar de mot fvn. bunfi, smurdi, 

 spurdi spurdr svarande borpi 1 'borde', smorpi, sporpi sporprr i en del ä. fsv. urkunder. Dessa 

 urkunder, d. v. s. Stadslagen, Magnus Erikssons privilegier för Kopparbärg, hans bärgsordning 

 för Norbärg, hans liref om riksdag i Kalmar äfvensom God. Bureanus, äro alla nedskrifna om- 

 kring 1350 eller senare. I handskrifter af äldre datum såväl som i de flesta samtida möta 

 ännu endast w-former af dessa och liknande preterita. 



Se vi bort från dessa afvikelser från västnordiskan, hvilka således alla grunda sig blott 

 på analogisk differentiering eller på specifikt fornsvenska ljudlagar yngre än a-omljudet, råder 

 mellan den här undersökta fornsvenskan och fornvästnordiskan den fullständigaste öfverens- 

 stämmelse i fördelningen af u och o inom ifrågavarande ordgrupp. Alldeles som hos motsva- 

 rande fvn. ord funno vi här ofvan o hos de neutr. a-stamssubstantiven gor, spor, det mask. 

 ««-stamssubstantivet -hori, adv. o. prep. for, de starka pret.-participen af aflj. kl. IV horin, 

 skorin och af kl. VI sliv]orin, samt det efter fjärde sv. konj. gående verbet pora; n åter hos 

 den enstafviga konsonantstammen dura durum, mellan vokal-substan ti vet spurdaghi och de till 

 andra sv. konj. hörande preteritalformerna hurpi 1 'borde', smurper, spurpi spur per. Också 

 vokalisationen hos de ord, som sakna jämförlig motsvarighet i fornvästnordiskim. står i sam- 

 klang med dennas behandling af urgerm. ii. Vi möta o i adj. doraper och adv. (prep.) fori 

 (<" urnord. *fur<e), u i ön-stamssubstantivet pura, adv. fur- « urnord. *furl-), adv. superi. 

 furst « urnord. *furista) och det till andra sv. konj. hörande prêt, hurpi 2 'började'. 



Af det nu anförda synes man blott kunna sluta, att ett framför kort r stående n i 

 fastlandssvenskan undergått a-omljud inom alldeles samma gränser som i västnordiskan. Full- 

 komligt opåkalladt är det ock att, såsom en del författare vilja, tillägga fornsvenskan, utom 

 den omkr. 1350 och därefter af r + dental konsonant framkallade öfvergången, en äldre ljud- 

 lagsenlig utveckling af xi. till o framför r eller en tendens att vid utjämning af växlingen u: 

 o generalisera o, ifall r följde. Härom gäller det samma som s. 226 yttrades angående orden 

 med urnord. förbindelsen r -f konsonant efter rotvokalen. 



10. Ord med urnord. intervokaliskt kort / efter rotvokalen. 



Ett hithörande maskulint a-stamssubstanti v förekommer en gång i Vidhems- 

 prästens anteckningar — med a-omljudd rotvokal: 



lSI:o 2. 



