268 O. F. HULTMAN. 



M till o, hvaraf dessa urkunders språk visar spär uti ändelsestafvelserna; > om ett analogt 

 förhållande i västnordiskan har s. 214 varit fråga. Vi återfinna vidare fvn. prêt. duMa duMr 

 och huMr i fornsvenskan under formen duldi dulder och hulder. Ett holder, som i Cod. 

 Bureanus representerar dessa ord, har först vid midten af 1300-talet framgått ur 

 hulder genom Ijudlagsenlig utveckling af kort u till o framför kakuminalt I + dental konso- 

 nant. Denna öfvergång, som väl under den ifrågavarande perioden var endast dialektisk, har 

 först konstaterats af Noreen i Aschw. gr. § 120. Den är uppenbart att härleda ur samma 

 ljudlag som den ss. 226 och 262 berörda, framför r + dental konsonant inträdda öfvergången 

 kort u > o, hvilken äfven afsatt spår i Cod. Bureanus. — Det neutrala «-stamssubstantivet 

 dul är, som vi s. 192 funnit, från början identiskt med ö-stammen dul i fornvästnordiskan; 

 det öfvervägande bruket af ordets plural förklarar såväl den genomgående w-vokalisationen som 

 öfvergången på det senare hållet till o-stammarna. — Till några ord med mellanvokal känner 

 man inga fornvästnordiska motstycken. Hvad substantiven dulghi och holari samt adjektivet 

 polugher vidkommer, hafva vi intet skäl att betvifla, att om sådana motstycken funnits, dessa 

 företett samma rotvokal som de. Adjektivet mulin har väl, att döma efter no. molen 'tynd- 

 skyet, plettet af smaa Skyer', motsvarats af ett fvn. *molinn. Men också de västnor- 

 diska ljudlagarna låta här vänta a-omljudslös rotvokal. Ordet är en 7?irt-afledning af ett sub- 

 stantiv, som fortlefver i bl. a. no. mol 'smaa adspredte Skyer' ^. Från detta grundord har 

 säkert adjektivet sin o-vokahsation. 



Inom en grupp af böjningskategorier yppa sig emellertid i fornsvenskan skiljaktighe- 

 ter, hvilka efter hvad det tyckes icke kunna förklaras på grundvalen af den västnordiska a- 

 omljudslagen. Det är de kategorier, där fornvästnordiskan regelbundet utjämnat en a-omljuds- 

 växling u : o till förmån för o : de maskulina a-stamssubstantiven, de neutrala a-stamssub- 

 stantiven, så vidt ej deras plural varit särskildt ofta använd, ö-stamssubstantiven, de vanliga 

 maskulina an-stamssubstantiven, a-stamsadjektiven samt de svaga verben af första och fjärde 

 konjugationerna. 



Också för dessa ords vidkommande råder i några urkunder full öfverensstämmelse 

 med fornvästnordiskan. Det är fallet i äldre Västgötalagen, med subst. fol (2 g.), adj. 

 hol och vb. pola; i yngre Västgötalagen, med subst. hol n. (4 g.), foli (3 g.), adj. hol och 

 vb. pola (2 g.); i Vidhemsprästens anteckningar, med subst. Kol m., hol n. (2 g.) och 

 vb. pola; i Lydekinus med sabst. hol n. och vb. pola. Och utanför Västgötaurkunderna 

 möter samma förhållande i stadfästelsen och tilläggen till Södermannalagen, med adj. 

 hol och vb. pola (2 g.); i Hälsingelagen, med subst. hol (2 g.) och vb. pola; i det kortare 

 fragmentet af Östgötalagen, med subst. holn., samt i Magnus Erikssons och Håkans 

 proklamation om utländingarna, med vb. pola. 



1 För äldre Västgötalagen jf. mylnohivl Md. 15 pr. (där ändelsevokalen o icke kan haf\-a 

 framkallats af vokalharmoni, såsom i allmänhet uti därstädes förekommande former). 



2 Jf. Falk o. Torp, Etym. ordb. I s. 527. Mot att, såsom Noreen gör i bl. a. Nord. revy 

 1884 — 85 sp. 461 f. uppfatta fsv. midin som ett gammalt starkt particip, talar framför allt 

 betydelsen. 



Tom. XXXIII. 



