Hälsingelagen, Exkurs I. 269 



I andra urkunder uppträda emellertiil böjningskategorier af ifrågavarande grupp med 

 rotvokalen u. I en del är det likvisst icke händelsen med alla dessa kategorier, utan vissa 

 bland dem förete den västnordiska vokalisationen. De neutrala a-stammarna hafva i dylika 

 urkunder u, de maskulina «w-stammarna och verben af fjärde svaga konjugationen o, 

 såvida ej analogibildning eller en sekundär ljudlag rubbat denna fördelning. Så innehåller 

 Dalalagen å ena sidan subst. /ud, å andra sidan subst. sholi. Västmannalagen: subst. 

 hul och subst. -poli (2 g.), vb. pola (4 g.); subst. skuli kan lätt hafva påvärkats af vb. skula. 

 I Cod. Bureanus står likaså subst. kul mot vb. pola (34 g.), hvars 2 plur. près. ind. dock 

 lyder pulin (1 g.). Detta sistnämnda är helt säkert utveckladt ur poUn på grund af den s. 

 262 f. påvisade dialektiska ljudlagen, att o blifvit u i kort tonstafvelse framför i, u — en 

 ljudlag, hvaraf Cod. Bureanus torde visa äfven andra spår: man jämföre det som längre fram 

 säges om motsättningen koma: kumin i urkunden, äfvensom det anf. st. om dat. plur. spurum 

 sagda. En urkund, som också hör till denna grupp, är Upplandslagen, där subst. hul upp- 

 träder vid sidan af vb. pola (2 g.) ; subst. skull (2 g.) är att bedöma liksom det i Västmanna- 

 lagen förekommande. Utom de nämnda orden är adj. hol representeradt i urkunden, ehuru 

 endast af förleden i ortnamnet Holawiper. Man hade snarast väntat samma vokahsation hos 

 adjektivet som hos det ursprungligen därmed identiska substantivet kul; men det bör märkas, 

 att det ortnamn, hvari det förra förekommer, betecknar en från Uppland aflägsen lokalitet, 

 hvadan det synes rimligt, att dess ljudgestalt i Upplandslagen härrör från en för denna helt 

 och hållet främmande dialekt. — Den motsättning mellan de neutrala a-stamssubstantiven 

 och, ä andra sidan, de maskulina an-stamssubslantiven och fjärde svaga konjugationens verb, 

 hvilken nu sysselsatt oss, återflnnes i allt för många urkunder för att kunna bero Ijlott på infly- 

 tande från skilda skrifvares dialekter. Att den värkligen förekommit inom vissa dialekter, 

 kan så mycket mindre betviflas, som vi än i dag uti danskan möta, å ena sidan subst. Hul, 

 Kul, à den andra subst. Fole och vb. taale. — Antalet af urkunder, som influerats af dia- 

 lekter med denna egendomlighet, har måhända ej uttömts med det ofvan anförda. Det pola, 

 hvars förekomst i Magnus Erikssons och Håkans proklamation om utländingarna nyss omta- 

 lats, kan lika väl stamma från en dylik dialekt som från en med västnordisk behandling af 

 u i de ifrågavarande böjningskategorierna. Från en dylik förskrifver sig ock måhända det 

 kul, som i Kopparbärgsprivilegierna representerar dessa kategorier, såväl som det, hvil- 

 ket företräder dem i Sv. Dipl. 4069. Också här är likväl en annan möjlighet för handen: 

 att bakom dessa exempel står den af Östgötalagen representerade behandlingen. 



I Östgötalagen finna vi zi-vokalisation icke allenast hos a-stamsneutret kul (3 g.), 

 utan ock hos a?i-stamsmaskulinet -puli (8 g.). Så vidt af de fåtaliga exemplen kan slutas, 

 hafva alltså de böjningskategorier, där västnordiskan plägar återgifva urgerm. kort u genom 

 o, utan åtskillnad företett m. 



Af de olika behandlingssätt vi nu påvisat spåras stundom tvänne i en och 

 samma handskrift, tydligen till följd af att skilda dialekter hopblandats i den. Bjärköarät- 

 ten ansluter sig genom subst. pol till de öfriga Västgötaurkunderna, men genom det där- 

 jämte förekommande pul (2 g.) antingen till Dalalagens grupp eller till Östgötalagen. I fränd- 

 skap på samma gång med Västgötalagarnas grupp och med Östgötalagen står Magnus 

 Erikssons landslag — där vi möta subst. kol och adj. hol, men också subst. kul (4 g.), 



JS:o 2. 



