270 O. F. Hu LT M AN. 



-puli — äfvensom Stadslagen — hvilken innehåller såväl subst. hol, pol som subst. hui (2 g.), 

 pul (5 g.), -puli (2 g.). Likaså Södermannalagen, såvida det icke snarare är med Dalala- 

 gens grupp och med Östgötalagen den bör sammanföras; här förekommer dels vb. pola, dels subst. 

 hul (5 g.), duli (3 g.), adj. hul och vb. pula. 



Då sålunda w-vokahsation är för handen hos de neutr. a-stamssubstantiven hul, hul, 

 pul, de mask. «n-stamssubstantiven duli, -puli, a-stamsadjektivet hul samt det efter fjärde 

 svaga konjugationen gående verbet pula — huru har man att uppfatta den afvikelse från 

 västnordiskan detta innebär? Den som godkänt det s. 233 ff. framlagda resonemanget kan 

 icke godkänna den gängse åsikten, enhgt hvilken den grundar sig blott på oHka utjämning 

 af en för väst- och östnordiskan gemensam a-omljudsdifferentiering. En annan förklaring må- 

 ste sökas, och en fullt akseptabel sådan vinnes genom antagandet, att i en del fornsven- 

 ska dialekter urgerm. kort u i ställning framför intervokaliskt kort Mjudlags- 

 enligt fortsattes af u, äfven om den påföljande vokalen varit a-omljud värkande. 

 För somliga dialekter gäller detta utan någon inskränkning; för andra endast så 

 vidt den o-omljud värkande vokalen synkoperats, hvaremot framför kvarstående 

 vokal urgerm. u gifvit o liksom i västnordiskan. Med sistnämnda restriktion kunna 

 vi förklara, hvarför fornsvenskan dialektiskt har u i neutr. a-stamssubstantiv, men o i mask. 

 an-stamssubstantiv och verb af fjärde svaga konjugationen : hos de förra voro böjningsformerna 

 med synkoperad ändelsevokal förhärskande, hos de senare de med kvarstående. — Också i 

 förevarande fall (jf. s. 235) behöfver man ej tillerkänna västnordiskans o prioriteten framför 

 fornsvenskans u, utan har rätt att i detta se en omedelbar fortsättning af urgerm. u, hvilket 

 framför intervokahskt kort I i en del dialekter alls ej undergått a-omljud, i andra gjort det 

 först sedan urnord. a efter kort rotstafvelse synkoperats. 



Ännu återstår emellertid ett ord med intervokaliskt kort I efter rotvokalen, där hk- 

 som i den senast behandlade gruppen vissa fornsvenska dialekter, afvikande från västnordi- 

 skan, hafva u, men hos hvilket denna afvikelse blott i en del af dem är att härleda ur en 

 trängre begränsning af a-omljudet, i andra däremot uppstått genom yngre öfvergång af o till 

 u eller genom analogibildning. Det är prêt. part. af verbet stiala. 



De s. k. Västgötaurkunderna, hvilka öfver hufvud hänvisa på en a-omljudsdifferentie- 

 ring, lik den västnordiska. i ifrågavarande ställning (s. 268), hafva i allmänhet, öfverensstäm- 

 mande med västnordiskan. o uti detta particip. I äldre Västgötalagen, yngre Västgötalagens 

 kyrkobalk och Vidhemsprästens anteckningar är stolin enrådande; endast en handskrift, yngre 

 Västgötalagens och Bjärköarättens, företer, jämte 24 ex. på o-formen, 6 ex. på stulin. 



I Östgötalagen däremot, hvars språk efter hvad det vill synas icke känt något a-om- 

 ljud af u framför urnord. intervokaliskt kort I (s. 269), möter endast stulin. 



Också det i Bjärköarätten jämte stolin uppträdande stuUti kan härröra från en dia- 

 lekt med dylik inskränkning af a-omljudet. Vi hafva nyss funnit, att medan någon af Bjärköa- 

 rättens dialekter i ifrågavarande ställning torde låtit a-omljud inträda i samma utsträckning 

 som västnordiskan, en annan Ijudlagsenligt företett u också framför omljud värkande vokal 

 — möjligen framför såväl kvarstående som synkoperad sådan. Med all sannolikhet har 

 man att på nämnda sätt förklara u-vokalisationen i det stulin, som förekommer i Söderman- 

 nalagen och Stadslagen — i den förstnämnda vid sidan af stolin. I båda återfinnes, såsom 



Tom. XXXIU. 



