Hälsingelagen, Exkurs I. 271 



ofvan framhållits, alternativt den för Östgötalagen karakteristiska frånvaron af tt-omljud framför 

 urnord. kort I äfven där detta efterföljts af kvarstående omljud värkande vokal. De i Bjärköa- 

 rätten och Södermannalagen förekommande o-formerna representera utan tvifvel gentemot 

 formerna med u därsammastädes andra dialekter: de stamma väl från samma hall som de 

 öfriga former med a-omljud framför urnord. intervokaliskt kort I dessa handskrifter innehålla. 



Däremot är den växling u : o, som Magnus Erikssons landslag företer i ack. sing, 

 neutr. stulit (8 g.): ack. sing. fem. stolnœ, af inomdialektisk natur. Vi påvisade s.'262 i den- 

 samma en analog växling uti burin burit burins (6 g.): bornum och slöto af dessa samstäm- 

 miga vittnesbörd, att hos bägge participen egt rum en differentiering af o genom öfvergång 

 däraf till u i kort tonstafvelse framför i. Någon af urkundens dialekter har väl emellertid 

 uppvisat ett stulin med genomgående u, af samma ursprung som Östgötalagens. I fråga om 

 behandlingen af kort u framför intervokaliskt kort I hafva vi nämligen ofvan trott oss finna, 

 att dess dialekter öfverensstämt dels med östgötalagens språk, dels med västnordiskan. 



Ett sådant ursprung för stulin synes helt och hållet uteslutet, då det är fråga om 

 vissa andra urkunder, där alla antydningar gå i den riktningen, att a-omljud egt rum framför 

 kort I + kvarstående omljud värkande vokal. Hvad yngre Västgötalagen, Upplandslagen och 

 Västmannalagen beträffar, kunde det väl vara en tillfällighet, att spår af en annan behandling 

 saknas. Också stulin förekommer här blott undantagsvis jämte stolin: 5 gånger mot 22 i 

 yngre Västgötalagen, 1 gång mot 11 i Upplandslagen, 1 gång mot 12 i Västmannalagen. 

 Men för Dalalagen — där detta particip städse har u, oaktadt ej mindre än 7 exempel finnas 

 — och för Hälsingelagen är man hänvisad till en annan förklaring. Likväl är det icke den 

 dialektiska öfvergången af o till u i kort stafvelse framför i, som här ligger till grund för u- 

 vokalisationen i stulin. Hälsingelagen låter sluta till att det uppkommit genom analogibild- 

 ning efter de starka verben i aflj. klassen III, hvilka liksom stiala hade rotvokalen a i prêt. 

 ind. sing. Motsättningen mellan det enkla stulin och det sammansatta piufstolin (4 g.) — 

 hvilken så mycket mindre kan vara tillfällig, som en annan likartad motsättning sJcurin: 

 blasJcorin förekommer i samma urkund (s. 261) — beror tydligen på att participet såsom led 

 i ett adjektivkompositum isolerats från verbalsystemet och undandragit sig en sådan ombild- 

 ning. Med hänsyn till den antydan om en liknande motsättning hos andra particip af samma 

 böjningsklass, som vi (s. 262) funnit i Dalalagen, är väl dennas stulin att förklara hksom 

 Hälsingelagens. 



11. Ord med urnord. intervokaliskt kort n efter rotvokalen. 



Bland de hithörande substantiven möta vi först och främst några maskulina 

 2-stammar '. Rotvokalen är hos dem i regeln u: 



1 Att den neutrala ^a-stammen hyn haft en oomljudd sidoform Jcun, hvaraf spär förelage i 

 skrifningarna huni ds. DL G. ll.i och mankuns gs. OGL JE. 3.2 (jf. Brate, Dalal. bojn. lära s. 13, 

 och Olson, Östgötal. Ijudl. s. 52), kan med allt skäl betviflas. På Tcuni följer i Dalalagens text när- 

 mast Icunncestir, hvarför det snarast uppkommit genom dittografi (sä äf%'en Brate anf. st.), och man- 

 kuns är med största sannolikhet att räkna till de talrika i Östgötalagens textkodex förekommande 

 exemplen pä m såsom tecken för 2/-ljud (jf. Olson, anf. arb. s. 52 f. och s. 266 not 1 här ofvan). 



N:o 2. 



