274 O. F. HULTMAN. 



Sun: Sun sun ns. M. 15; as. M. 12 pr., M. 38; sunar gs. M. 15 — bropur sun ns. JE. 

 15 — dott'r sun ns. M. 15 — swnar swn ns. M. 15 — swsiV swi (o: sysiV s.) ns. M. 15. 



son: son ns. I^ lO.i; sons gs. iE. 3 pr.; 

 Smålandslagen: 



sun: swns gs. 9.i. 



son: hondœ sonn ns. 5.3; 

 Magnus Erikssons landslag: 



sun: Icunungœ sunum dp. Kg. 4.i. 



son: son ns. 6 g. ex. G. 1; ds. G. ind. ; as. 6 g. ex. Kg. 5.6; sovs gs. G. 5 pr. — sona 

 larn ns. M. 1; 

 samt det kortare fragmentet af östgötalagen: 



sun: sunum dp. G. 24. 



son: son as. G. 25, 26 — apalkunu son as. M. 8 pr. 



De maskulina a?i-stararaarna af ifrågavarande grupp förete i allmänhet rot- 

 vokalen u: 



bruni: bruna g, as. Bur. 416, 419 — eldbruni ns. ÖGL Kr. 8.2 — œlsTcogha bruna 

 as. Bur. 100. 



runi: Runi runt ns. VGL I Md. 15.4; VGL II Dr. 39; ÖGL Va{). 2; SML B. 15.i; MELL 

 DrVJ). 19 pr.; St.L DrVd. 16 pr. 



Suni: Swna as. VFFÅ 87 — Sunadottor gs. DN 8: 176 — Sunason ns. DN 8: 176. 



Men i Fini. häfd. III. 6 visar ett af dessa substantiv — det enda som förekommer 

 där — i stället o: 



Soni: sone ns. FH 3: 6; sona g, ds. FH 3: 6 (3 g.). 



Af hithörande ön- stammar äro endast tvänne representerade i urkunderna: buna 

 genom en enda skrifning, kuna genom ett stort antal. Såväl u- som o-vokalisation förekom- 

 mer. Blott i Södermannalagen och Cod. AM 51 4:o af Smålandslagen är den förra 

 enrådande : 



kuna: kuna ns. SML 34 g. ex. Kk. 8; kunan ns. SML Kk. 15.4; kunu cunu g, d, as. 

 SML 22 g. ex. Kk. 15.3; Sm.L fr. I8.5; kununne gs. SML Kg. 6.2; kunur np. SML Kg. 12.2 

 — festikunu festikuno ds. SML 4 g. ex. G. 2 pr. — legho kuna ns. SML M. 36.i — porcunu 

 gs. Sm.L fr. 4 pr. — sifcunum dp. Sm.L fr. 2 pr. — apalkunu barn np. SML M. 3 pr. 



Långt flere urkunder visa här genomgående o-vokalisation: äldre Västgötalagen, 

 yngre Västgötalagens kyrkobalk, Vidhemsprästens anteckningar, tilläggen till 

 Södermannalagen, Stadslagen, fragmentet af äldre Västgötalagen, Lydekinus och 

 Magnus Erikssons bärgsordning och stadga för Norbärg. De i dem förekommande 

 exemplen äro 



kona: kona o. d. ns. VGL I 25 g. ex. Md. l.i; VGL II K. 1, 72.i; VGL IV I8.10; St.L 

 53 g. ex. G. ind.; Lyd. 9 g. ex. 187; Norb. 136 (2 g.); cono ns. Lyd. 188; konu o. d. g, d, 

 as. VGL I 36 g. ex. K. 15 pr.; VGL II K. 30; VGL IV 16 (2 g.); St.L 28 g. ex. Kg. 15.4; 

 Lyd. 6 g. ex. 188; Norb. 136; konunna gs. St.L Eds. II.2; konuna as. St.L M. 6 pr.; konur 

 n, ap. St.L 4 g. ex. Kg. 21 — apalkono adhulkonu as. VGL I A. 5; St.L G. 2.4 — frœnd- 

 komv o. d. as. VGL II K. 52; St.L G. 3.i; Lyd. 183 — fœsti kmur. ns. VGL I G. 3; fmstikono 



Tom. XXXIU. 



