280 O. F. HULTMAN. 



muna: mun 3 spi. UL Kk. 5, I. ,23; SML 1. 18.i; Sm.L fr. 4 pr. ; 5 pr.; munu 3 ppi. 

 UL M. prol.; 

 med o i Smålandslagen och God. Bureanus: 



mona: tnon monn 1, 3 spi. Sm.L 4 pr. (2 g.), 5 pr.; Bur. 171, 188, 495; monde 2, 3 

 spti. Bur. 7 g. ex. 150; 3 sptk. Bur. 6, 30, 100; 

 samt dels med u, dels med o i Västmannalagen: 



nmna: mun 3 spi. Kr. 4. 



mona: mon 3 spi. I. 18; mono 3 ppi. M. prol., 

 och i Hälsingelagen: 



muna: mufi 3 ppi. I. 17. 



mona: mon 3 spi. Kk. 5 pr. 



Fördelningen af u och o inom den ifrågavarande ordgruppen har att döma häraf varit 

 väsentligen den samma i äldre fornsvenskan som i fornvästnordiskan, hvilken framföi- kort n 

 i regeln har u, endast i enstaka ord o, beroende på analogibildning eller på dialektisk Ijud- 

 öfvergång under svag aksent (ss. 190, 194 ff., 200, 204 ff., 210, 213 ff.). Exempelsamhngen 

 innehåller mest w-skrifningar, men äfven en del skrifningar med o. De senare företräda nästan 

 uteslutande sådana ord, som i västnordiskan visa samma vokal: suhst. ]con{i alzkona akhons), 

 mon, son, Icona, honunger (med adj. konungliJcer Iconungsliker) samt vi), mona. Endast o-vokali- 

 sationen i egennamnet Soni återfinnes icke i västnordiskan, som tyckes känna blott u- 

 formen Suni. 



De fornsvenska o-former, till hvilka västnordiska motstycken finnas, kunna tänkas 

 hafva uppkommit på samma sätt som dessa. Hvad Soni beträffar, har det tydligen sitt o 

 från subst. son, hvaraf det är en afledning. 



Liksom i västnordiskan mest är fallet, förekomma i fornsvenskan jämte o-formerna af 

 dessa ord äfven ii-former. Denna motsättning representerar i allmänhet, också där den upp- 

 träder inom en urkund, en dialektmotsättning. Men också en inomdialektisk motsättning 

 u: o spåras i en del urkunder. Subst. son har u i dat. plur., o i öfriga fomljudslösa former. 

 En sådan växhng framträder mer eller mindre tydligt i Östgötalagens textkodex, med son 

 sons sona 37 g.: sunum 6 g. (och sun 1 g.); i det kortare fragmentet af Östgötalagen, 

 med son 3 g.: sunum 1 g.; i Magnus Erikssons landslag, med son sons sona 15 g.: sumim 

 1 g.; samt i Upplandslagen, med son sons sona 24 g.: sunum 1 g. (och sun 1 g.). En lik- 

 artad växling, mellan o i nom. sing, och u i öfriga böjningsformer (utom gen. plur.), röjer sig 

 i flere urkunder hos subst. iona. Otvetydigt spåras den i Östgötalagens textkodex, med 

 Icona 79 g.: Jcunu kunum 94 g.; i det kortare fragmentet af Östgötalagen, med 

 liona 3 g.: hunu 6 g.; i Magnus Erikssons landslag, med Icona 54 g. (och Iconu 5 g.): 

 hunu 37 g. (och huna 1 g.); och i Upplandslagen, med Tcona 61 g. (och honu Jconur Jconum 

 42 g.): kunu Tcunur 9 g. Den omständigheten, att växlingen Icona: hunu etc. visar sig i all- 

 deles samma urkunder som växlingen son etc. : sunum, tillstädjer endast en enhetlig förklaring 

 af båda. Och den enda förklaring, som då kan komma i fråga, är den, att dessa växlingar 

 uppstått genom öfvergång af o till u framför ändelsevokalen u, enligt den s. 262 berörda ljud- 

 lagen, efter det en tidigare H-om)judsväxlmg utjämnats till förmån för o. Det kan nämligen 

 icke vara den sistnämnda själf, som föreligger här. Hos subst. son förutsätter o-vokalisationen 



Tom. XXXIII. 



