Uälsingeiagen, Exkurs 1. 081 



i nom. ack. sing, ubjämningens genomförande. Att dat. plur. förblifvit utanför den och därför 

 har M, är ett omöjligt antagande. ' Å andra sidan visa de osynkoperade formerna af subst. 

 humup i alla urkunder, där motsättningen son etc: sunum och kona: hinu etc. -iakttagits, 

 genomgående eller alternativt ett u, iivars tillkomst genom öfvergangen i fråga knappast kan 

 betviflas (s. 100 f.). 



Åtminstone delvis är väl Jciinungcr, som fornsvenskan i olikhet med västnordiskan 

 använder vid sidan af konunger, sekundärt utveckladt ur detta sistnämnda genom sanuua 

 öfvergang, ehuru det också kan vara den strängt Ijudlagsenliga formen. I alla urkunder, 

 som innehålla sfikra spår af Tifvergangen, möter äfven (om ordet förekonmier där) w-formen 

 kunwiger. 



Någon annan afvikelse fi"ån de västnordiska ljudlagarna än den dialektiska öfvergån- 

 gen o > !( i kort tonstafvelse framför » tvingar det undersökta materialet ej att för den ifrå- 

 gavarande ordgruppens vitlkommande antaga. Vi hafva ingen anledning l)etvifla, att ett af 

 urnord. intervokaliskt kort n efterföljdt u i iornsvenskans samtliga dialekter liksom i västnor- 

 diskan varit omottagligt för a-omljud. 



12. Ord med urnord. intervokaliskt kort m efter rotvokalen. 



Af sulj-stantiv utan mellanvokal innehåller denna grupp endast ett, en maskulin 

 an-stam.^ Rotvokalen är här i allmänhet u: 



1 Man järafüre liöjinnjj;on sing. nom. sunr^ gen. sonar, ack. sim etc. i don fornvästnordiska 

 dial(^kt. .som uppi-ätthållit a-omljudsväxlingon hos ordet (.s. 195). 



2 Till do ord, som här liöra tagas i betraktande, ln'U- nämligen knappast öw-stamssubstantivet 

 koma, hvilket i do undersökta urkunderna företrädes af skrifiiingarna ko ma ns. Birg. Aut. 178; coino 

 d, as. Bm-. 5 g. ex. 54 — aff konicc ns. UL M. 11 pr. — akoma o. d. ns. VGL II R. 13, Add. 

 7.16; ÖGL E{)s. 5 pr., Vajj. 6.5, 13 pr.; UL M. 28 pr., Ji. 7.3; DL 9 g. ex. M. 2 pr.; VML J). 15; 

 MELL 5 g. ex. J)g. 2I.2; akomo ns. Lyd. 213; nkomu o. d. d, as. VGL IV 19.4; ÖGL 10 g. ex. 

 Kr. 30 pr.: UL M. 29.2; SML M. 7 pr., I2.2; DL 5 g. ox. EJjs. 7.i; HL M. 14.2; M1']LL 4 g. ox. 

 SV). 13; St.L SVl. 19, SVd. 3; Lyd. 213; ÖGL fr. H R. 3.2 (3 g.); akoniuna acomana as. ÖGL 

 Va{). 17.1 ; VIIL M. 24.2; acomur o. d. n, ,ip. VGL II Add. 3.3; SML 6 g. ex. Kg. 11 pr.; VML 

 C g. ex. M. 21 pr.; a komo np. SML 15. 19.2; aeomum dp. DL M. 18 — åtar como gs. Bur. 151 



— inkomo as. Bur. 144 — okoman ns. ÖGL B. 4.2; okomuni dp. ÖGL B. 4.2. I ingen af de tal- 

 rika urkunder, där verbet koma alternativt har ?(-vokalisation, finner man hos substantivet någon 

 annan rotvokal än o; t. o. m. i det längre fragmentet af Östgötulagen möter 3 g. ack. sing, aconio, 

 ehuru fiär verbet, meil undantag för prêt. ind. sing, kom (hvars o sannolikt grundar sig pä den s. 

 209 omtalade analogibildningen till prêt. ind. plur. konium etc.), städse (23 g.) visar u för urgcnn. 11. 

 Härtill kommer, att urkunder med vokalbalaus u : o aldrig hos subst. koma fitergifva den sanmord. 

 ändelsevokalen w genom h, utan undantagslöst genom o. Och detta gäller icke blott om dera, i 

 hvilka kortstafviga ord med rotvokalen o pläga mot balansregeln uppträda med ändolsovokalon o (jf. 

 Kock, Fsv. Ijudl. s. 178 o. Herst.). Afven i Stadslagen, där den 42 g. förekommando gon. dat. ack. 

 sing, af subst. kona nästan alltid har formen komi 1. likn., utgöra skrifningania nakomo akomo do 

 oiuhi beläggen för det ifrågavarande ordet. Man kan af allt detta ej sluta annat än att isubst. kom/l 

 i fornsvenskan liaft långt o. Det motsvarar fvn. kuiimn koma, icke ett fvn. koma: den Ijudlags- 

 enliga böjningen nom. sing, kiläma: gen. dat. ack. sing, kümu etc. har af fornsven.skan ersatts genom 

 en böjning med generaliseradt ö. 



N:o 2. 3U 



