o. F. HULTMAN. 



gumi: hrupgum.e o. d. ns. SML 4 g. ex. G. 2.2; DL G. 2; VML JE. 2.i; hrupgummen 

 ns. Bur. 183; bruâguma brupgummi (0: -ce) ds. SML G. 3.i; HL M. 2.i. 



I Upplandslagen, där ordet dock förekommer blott en enda gäng, är rotvokalen o: 



gomi: brupJcome ns. M. 2.i. 



Vacklan mellan u och o kan iakttagas i Magnus Erikssons landslag: 



gumi: briipgunmii brupgumme ns. 4 g. ex. G. 6 pi'. 



gomi: brupgonic o. d. ns. 4 g. ex. G. ind., 

 samt i Stadslagen: 



gumi: brudhgmnnic bnidgumme brwdgumme ns. 5 g. ex. G. ind.; brwdgumma ds. G. (3.3. 



gomi: brudhgome ns. G. 9 pr., 1, 3. 



Talrikare äro substantiven med mellan vokal närmast efter rotstafv elsen. I några 

 har mellanvokalen synkoperats; dess kvalitet kan här icke säkert bestämmas, utom i det fall 

 att omljud hos rotvokalen antyder, att den varit a. Ett af dessa substantiv har i flertalet 

 urkunder u: 



humbli: humble ns. St.L Kp. 3 pr.; humbla hmnblce g, d, as. UL Kk. 7.5, Kg. 11 pr.; 

 SML Kk. 7 pr.; MELL Kp. 3 pr., I)j. 27; St-L Kp. 34.i, Thj. ind., 8; Kopparb. 639 — vilhimibla 

 as. MELL B. 36.i — humblagarp humblm gaarp as. HL V. 2; MELL B. 25-pr.; humblagarpum 

 humblagardhum dp. MELL pj. 27; St.L Thj. 8; Jmmbla garpa ap. SML Kk. 7 pr. 



Jämte M förekommer dock oiDalalagen — 



humbli: humblagard ds. Kr. 3.3. 



hombli: homblagurpir ns. B. 24 (2 g.); homblagard as. B. 24 — 

 och i Västmannalagen — 



humbU: Jiumbla garp* ns. B. 13.i; hunimblagarpa gp. B. ind.; Intmbla garpom dp. Kr. 6.4. 



hombli: hombla garpcer ns. B. 13.i; hombla garpa ap. B. I8.1. 



Ett annat substantiv med synkoperad mellanvokal visar n — i Hälsingelagen: 



stumbli: stmnhlce as. M. 15. 1. 



Ett tredje, som förekommer i Bjärköarätten, visar likaledes u: 



{)umlinger: pumling as. 14. 1. 



Några substantiv ined alternativt kvarstående mellanvokal finnas äfven. Hos tvä af dem 

 kan den antagas hafva i olika former af flexionssystemet uppträdt som a och som n. Det ena, 

 hvaraf endast den i komposita ingående stamformen kvarlefver under handskriftsperioden, 

 företer vanligen i roten u. hvarvid suflfixet nästan alltid innehåller samma vokal: 



i)umul- (o. pumal-?): pmmdfinger ö. d. ns. ÜGL Va{). 18 pr.; UL M. 24.i; SML M. 6 

 pr. (2 g.); MELL SVl. 3, 7, SVJ). 5; St.L SVI. 4 pr., SVd. 4 pr.; Bur. bb; as. VGL I S. 4.i; 

 UL M. 23.1; SML M. c. pr.; MELL SVl. ind., 3, SV]). 2.i; St.L SVl. 4 pr., SVd. 2.i; thumel- 

 finger as. St.L SVl. ind.; pumul fingœrs gs. ÖGL B. 41.i; pwmnl fiiigre tumulfingre ds. MELL 

 SVl. 3; St.L SVl. 4.i — pumul ta as. Bj.R 14.4. 



I Dalalagen och Västmannalagen visar likväl roten o, suffixet a: 



|)omal-: pomal fingir ns. I)L M. 17 pr.; pomalfingers gs. VML M. 26. 11; pomalfing' as. 

 VML M. 23 pr. 



Det andra af de två orden med ursprunglig växling a : v i suffixet företer, fram- 



Tom. XXXIIl. 



