Hälsingelagen, Exkurs I. 289 



Af denna exempelsamling framgår att, hvad «-omljudet inom den ifrågavarande ordgrup- 

 pen beträffar, en del fornsvenska dialekter väsentligen afveko från fornvästnordiskan. 



I fornvästnordiskan konstaterade vi ofvan (ss. 185, 190, 194, 196, 200 f., 204 ff., 210 

 f., 213) genomgående ?/-vokalisation hos alla ord med urgerm. kort m + kort m, utom verbet 

 Tcoma och dess afledningar samt prêt. part. nominn somminn (anal. f. äldre * sominn), hvilka 

 ord befunnes uppträda dels med u, dels — till följd af analogibildning — med o. 



Också i äldre fornsvenskan möter såväl m. som o hos verbet Icoma och dess aflednin- 

 gar, och vårt material motsäger ej, att förhållandet varit det samma med prêt. part. af nima 

 och shna: af hithörande exempel finnas där blott 3 ur en enda handskrift hämtade nvmin^. 

 Men i olikhet med fornvästnordiskan uppvisar äldre fornsvenskan alternativt o också i de 

 flesta öfriga hithörande ord, för hvilka belägg finnas. Vi hafva mött denna vokalisation 

 hos det mask. a?i-stamssubstantivet gonii, hos de med mellanvokalen a bildade substantiven 

 homhli, pomal- och somar samt hos adjektivet somber och dess utvidgning somliker. I forn- 

 västnordiskan lydde samma ord, såsom vi minnas, städse gumi, humli, pumall, sumarr {su- 

 rnar), sutnr och sumligr. 



Det kan icke komma i fråga att uppfatta den specifikt östnordiska o-vokalisationen 

 hos alla dessa ord såsom härtluten ur analogi bildningar" liknande dem, som i fornvästnordiskan 

 torde gifvit upphof åt koma etc, nominn och sommimi. För en del af dem är en dylik a.na- 

 logibildning så godt som utesluten. Man har ock, då såsom här en genom flere olika ord- 

 klasser gående, men geografiskt skarpt begränsad ljudolikhet föreligger, all anledning att söka 

 dess omedelbara grund i en ljudlag. Vokalen o i fsv. r/omi, homhli, pomal-, somar och somber 

 har hittills ansetts bero på n-omljud hos de resp. orden själfva, och denna mening är af allt 

 att döma riktig. Häri ligger naturligtvis ingen motsägelse mot hvad ofvan (s. 215) för 

 västnordiskans vidkommande fastslagits om ordgruppens ställning till a-omljudet. Då den- 

 samma här varit omottaglig för sådant, kunna vi tänka oss förhållandet så, att a-omljudet 

 af kort u framför kort m var en dialektegendomlighet, som icke förekom utanför 

 det östnordiska språkområdet. 



Det är icke a priori gifvet, att kort u i denna ställning undergått a-omljud öfverallt 

 där följande stafvelse innehöll omljud värkande vokal. Framför kort I har det, efter hvad 

 vi s. 270 funnit, i en del dialekter varit underkastadt sådant endast för så vidt kvarstående 

 omljud värkande vokal följde, och längre fram skall visas, att a-omljudet lidit samma inskränk- 

 ning jämväl framför vissa andra korta konsonanter. Ja, enligt Kocks i P.-B.-S. Beitr. XXIIl 

 s. 512 ff. framställda mening har just kort m (och n) skyddat ett föregående u mot omljudet 

 så länge, att det framför synkoperadt a förblifvit oomljudt. Emellertid grundar sig denna 

 hypotes blott på w-vokalisationen hos fvn. frum-, humarr, numinn, suminn, fön. humin, 

 fvn. mmr (samt fön. Thitr- pyr-). Om, såsom ofvan antagits, a-omljudet framför kort m varit 

 begränsadt till vissa östnordiska dialekter, utesluta nämnda former icke, att det genomförts 

 utan den af Kock antagna inskränkningen. Fsv. homhli och somber tala ock positivt för att 



' I y. fsv. urkniuler finnas flere belägg fVir prcf. part. 7ioniin o. cl.: se Söderwalls Onlbolx 

 (ii. nima n. fonäma). 



N:o 2. 37 



