Hälsingelagen, Exkurs 1. 291 



skrilning), delen JII af en nieil inf. huma: prêt. part, kumhi. Men hvardera î^ifver ock en be- 

 stämd antydan om att den förstnämnda dialekten i strid med ofvan uppställda regel haft u i 

 près. ind. sing. Denna form representeras nämligen i delen I af såväl kombar som kumbar 

 o. d. — resp. 4 och 11 gånger — i delen III städse — 14 gånger — af cumbar o. d., och är 

 alltså likställd icke med Infinitiven, utan med de osynkoperade formerna af pret.-participet. 

 — På en växling lik den i Cod. Bureanus tyda äfven de fåtaliga exempel på verbet i fråga, 

 som förekomma i fragmentet af Södermannalagen: inf. coma (2 g.), 3 sing. près. ind. 

 kumb' och prêt. part. kumin. 



En eller par urkunder uppvisa t. o. m. spår af en sådan vokalväxling hos detta 

 verb, att endast près. ind. sing, har m, de öfriga formerna samthgen o. Västmannalagen 

 innehåller jämte 105 combœr o. d. 17 cumbœ-r o. d., men jämte 79 o-skrifningar af andra for- 

 mer — coma, comi come, com, coins, comin comen, comner, comit comet — ingen enda w-skrifning. 

 En tillfällighet kan, men behöfver det icke vara, att också de 2 skrifningar med u, som i 

 Södermannalagen jämte talrika skrifningar med o representera verbet, hvardera utgöras 

 af Kumbcr. 



Att nu växlingen mellan infinitivens o och pret.-participets a har sin grund i en öfver- 

 gäng af o till u uti kort tonstafvelse framför i och icke (såsom Kock i Tidskr. f. Fil. N. R. 

 VIII s. 295 tf. för Östgötalagens vidkommande antagit) i a-omljudet, ställes utom diskus- 

 sion redan af det faktum, att vid dylik växling de synkoperade formerna af prêt. part. icke 

 hade u, utan o liksom Infinitiven. Östgötalagen företer å ena sidan kumin o. kumit 27 g., å den 

 andra komnir 3 g. (och kumne 1 g., antagligen hörande samman med inf. kuma i handskriften). 

 I delen I af (Jod. Bureanus, där vi finna kumin o. d., kumit 7 g. jämte komin o. d., komit 10 

 g., representeras de synkoperade formerna blott af 6 komnan, comne o. komna. Delen III, där 

 de osynkoperade formerna städse visa u och man väntar att hos de synkoperade liksom hos 

 Infinitiven finna u och o ungefär lika ofta, har visserligen för de senare endast w-skrifningar; 

 men detta kan, då exemplen ej äro flere än 3, vara en tillfällighet. 



De fornsvenska dialekter, som vid de undersökta handskrifternas tillkomst känneteck- 

 nades af böjningen inf. koma: prêt. part. kumin, hafva alltså på ett tidigare stadium i st. f. 

 det senare uppvisat ett komin. Men äfven den près. ind. sing.-form kumber 1. likn., som enligt 

 flere urkunders vittnesbörd i en del dialekter uppträdde vid sidan af en inf. koma, hade sanno- 

 likt framgått ur en äldre o-form. Å ena sidan låter sig växlingen mellan u i denna form 

 och o i Infinitiven icke uppfattas som a-omljudsväxling, med mindre man vill göra det alldeles 

 osannolika antagandet, att e*n sådan uppkommit efter den allmänna utjämningen af «-omljuds- 

 växlingen inom de starka verbens presenssystem. A andra sidan är en öfvergång af kort o 

 till u framför nasal + konsonant i sig själf ganska antaglig i betraktande af den allmänna 

 förkärlek for sluten vokal i denna ställning, som bl. a. på germanskt område röjer sig i ute- 

 blifvandet af a-omljudet och i öfvergången e > i framför sådana förbindelser, på italiskt i ut- 

 vecklingen -o/dC- -oidgu- -omb- > lat. -utdc- -u/jgu- -umb-. En sådan öfvergång förklarar på 

 samma gång den påfallande sällsyntheten af o-formen hombli, som förekommer blott i Dala- 

 lagen och Västmannalagen, medan uteslutande humbli anträffas i upplandslagen (2 g.), Söder- 

 mannalagen (2 g.), Magnus Erikssons landslag (5 g.). Stadslagen (5 g.) och Kopparbärgsprivi- 

 legierna — urkunder, som alla åtminstone alternativt visa a-omljud framför m. Den kau ock 



N:o 2. 



