292 O. F. HULTMAN. 



ligga till grund för det faktum, att ordet brupgumi, för så vidt m-ljudet i dess efterled är 

 förlängdt — exempel härå förekomma i Hälsingelagen, Magnus Erikssons landslag (4 g.)> 

 Stadslagen (6 g.) och Cod. Bureanus — städse har u framför detsanmia, framför kort m där- 

 emot dels u — i Södermannalagen (5 g.). Dalalagen och Västmannalagen — dels o — i Upp. 

 landslagen, Magnus Erikssons landslag (4 g.) och Stadslagen (3 g.). Då förlängningen af kort 

 konsonant efter starkt bitonig vokal i komposita icke torde vara mycket äldre än 1300- 

 talet (jf Noreen, Aschvp. gr. § 298), kan denna motsättning ej härledas ur a-omljudets ute- 

 blifvande framför nasal + konsonant. 



Öfvergången af kort o till u framför nasal -|- konsonant och den framför kort konso- 

 nant + i, u inträdda behöfva icke nödvändigtvis hafva skett samtidigt och haft samma geografiska 

 område. Böjningen près. ind. sing, humbar o. d. : nom. sing. mask. himin o. s. v.: ack. sing, 

 mask. Jcomnan o. s. v. i Cod. Biireanus synes tvärtom antyda, att den förra är äldre, så att 

 en genom densamma uppkommen växling mellan o i de osynkoperade och u i de synkoperade 

 formerna af prêt. part. hunnit utjämnas till förmån för o, innan den senare egde rum. Ej 

 häller är det gifvet eller ens sannolikt, att dessa öfvergångar varit begränsade till de dialekter, 

 som under ha ndskriftsperioden företedde böjningen inf. koma: près. ind. sing, humher, resp. inf 

 Jcoma: prêt. part. humin. En generalisering inom verbets flexionssystem af o, då endast for- 

 merna med m -\- konsonant eller endast de med kort konsonant -}- i 1. u hade it-vokalisation, 

 eller af u, då båda formgrupperna hade sådan, kunde allt för lätt inträda, för att ej en flexion 

 med genomgående o eller u vore tänkbar äfven i dialekter, som varit delaktiga af öfvergån- 

 garna i fråga. 



Af det nu anförda följer, att w-formerna af hithörande ord, så vidt de tillhöra verbet 

 huma eller någon dess atledning eller efter det på rotvokaien följande m-ljudet hafva en kon- 

 sonant eller i, u, icke utgöra någon säker grund för bedömandet af de skilda dialekternas 

 stäUning till n-omljudet: i och för sig kunna de lika väl tillhöra en dialekt med .sådant omljud 

 som en utan. Tvetydiga äro ock alla o-former af verbet koma och dess afledningar, enär till 

 grund för deras vokalisation kan ligga såväl «-omljud inom ordets eget flexionssystem som 

 analogiskt öfverförande af o från ord med annan konsonant än m efter rotvokalen, liksom i 

 västnordiskan (s. 209). Genom dessa inskränkningar reduceras i hög grad antalet af vittnes- 

 gilla exempel i vår samling. Så vidt emellertid af de få kvarstående kan slutas, gruppera 

 sig urkunderna med hänsyn till a-omljudet framför kort m på följande sätt: 



■ Representanter för det västnordiska behandlingssättet, Ijudlagsenligt bibehållande af 

 u utan något n-omljud, äro Vidhemsprästens anteckningar, med nom. plur. fem. sumcer 

 (2 g.); Lydekinus, med nom. sing, mizumar, gen. sing, -sumars; samt Birgittas egenh. 

 utkast, med ack. plur. mask. surna. 



Endast den specifikt östnordiska behandlingen — a-omljud jämväl framför kort m — 

 är säkert skönjbar i yngre Västgötalagens kyrkobalk, med subst. somar; i Östgöta- 

 lagen, med subst. somar (3 g.); i Södermannalagens stadfästelse, med adj. somber (7 

 g.); i Västmannalagen, med subst. kombli (2 g.), pomal- (2 g.), somar (2 g.); i Smålands- 

 lagen, med adj. somber; i Magnus Erikssons landslag, med subst. gomi (4 g.); i Stads- 

 lagen, med subst. gomi (3 g.), somar (2 g.) och a.åj. somliger; i Kopparbärgsprivilegierna, 

 med subst. sotnar (4 g.); äfvensom i Dipl. Norv. VI. 278, med subst. somar. 



Tom. XXXEII. 



