Hälsingelagen, Exkurs I. 297 



louas o. d. 3 spi. Bj.R 8.1, U.s; St.L 7 g. ex. B. 9.2; Kopparb. Q^S;lowum o. d. 1 ppi. VGL IV 

 19.i; Landsfr. 3; ME afs. 246; ME-A 425, 426; laivm (o: lowm) 1 ppi. Bo.J 4, 5; lowape 3 spti. 

 8ML B. 26 pr.; louapn huado 3 ppti. SML Add. I.5; MELL Kg. 6.5; lofwapis 3 ppti. 8D 4470; 

 lou-at u. d. n, asn. 8ML Kp. 7; SML Add. L.i; MELL Kg. G.s; Birg. Aut. 182 — trolouar tro- 

 loua 8 api. OGL G. ind., 6.1. 



I Sv. Dipl. 4069 (Magnus Erikssons testamente) uppträder emellertid detta 

 ord — som likväl förekommer där endast en gång — med u: 



luwa: luwum 1 ppi. 568. 



Också i God. Bureanus har det 1/, men därjämte och oftare o: 



luwa: Imia inf. 5; luuar 3 spi. 6. 



Iowa: louar 1, 3 spi. 17, 19, 509; louas 3 spi. 5; loua 2 sii. 165; lovape louape 3 spti. 

 8 g. ex. 5; louapo 3 ppti. 8 g. ex. 3; Imud n, as. 7 g. ex. 6. 



Äfven för denna ordgrupps vidkommande kunna vi i äldre fornsvenskan konstatera sådana 

 afvikelser från fornvästnordiskan, som förutsätta en skiljaktig afgränsning af a-omljudet. 



Det är likväl långt ifrån alla ord eller l)öjningskategorier inom gruppen, som tyda 

 på en sådan. Alldeles i öfverensstämmelse med fornvästnordiskan har äldre fornsvenskan 

 endast o i de mask. an-stamssubstantiven Mowi och horvi, såväl u som o i ön-stamssubstantivet 

 stuwa stowa och i mellanvokalsubstantivet ufsi ofsi, endast o i mellanvokalsubstantivet lowan, 

 i adverben of- och owan samt i st. verbet sowa. Hos andra ord, till hvilka visserligen en 

 öfverensstäm mande motsvarighet ej kan påvisas i fornvästnordiskan, strider vokal isationen 

 åtminstone icke emot den fördelning af u och o, som därstädes i allmänhet är rådande. Det 

 gäller om adjektiv-komparativen ofri samt adverben owir, oloivandis, oluwis och ur- « * udur-). 



1 fråga om vissa ord har emellertid fornsvenskan eller en del af dess dialekter gått 

 sina egna vägar. Främst faller det i ögonen, att de hithörande neutrala a-stamssubstantiven 

 — hvilka i västnordiskan utjämnat a-omljudsväxlingen u : o till förman föi' o, i enlighet med 

 hvad som där är regel inom denna böjningskategori (s. 188 ff.) — här samt och synnerligen 

 hafva M-vokalisation: Muf-, luf, ruf shuf. Hvad flertalet beträffar, kommer ingen annan voka- 

 lisation till synes i de urkunder vi undersökt; i st. f. luf visa, dessa dock i allmänhet o-formen lof. 



Motsättningen hos dessa ord mellan fornvästnordiskans o och fornsvenskans u har 

 hittills plägat härledas ur olika utjämning af en samfäld a-omljudsväxling. Häremot uppresa 

 sig samma svårigheter, som s. 233 fl., där det var fräga om en del andra neutr. a-stams- 

 substantiv med u för fvn. o, befunnes stå i vägen för en liknande uppfattning. 1 detta fall 

 får man dock ej antaga, att en del fsv. dialekter alls icke, de öfriga utan inskränkning låtit a- 

 omljud inträda i ifrågavarande ställning. För att man vore berättigad därtill, borde de olika 

 ord, som i fornvästnordiskan konstant visa a-omljud, af de fsv. urkunderna i åtminstone 

 närmelsevis samma proportion återgifvas genom u- och o-skrifningar. Men det är, som vi sett, 

 alls icke fallet. Medan de neutr. a-stamssubstantiven med undantag af luf städse uppträda 

 med u, möter hos vissa andra ord — äfven sådana, för hvilka talrika belägg finnas i en mängd 

 olika urkunder — alltid eller nästan alltid o. Vi måste häraf sluta, att dessa äfven i dialek- 

 ter, som användt formerna Jcluf-, luf ruf och skuf, uppträdt med o-vokalisation lik-^om i fornväst- 

 nordiskan. Fördelningen af de båda vokahsationerna mellan de skilda orden ger oss emellertid 

 en vink om problemets rätta lösning. Vid behandlingen af orden med urnord. intervokaliskt 

 N:o 2. 38 



