298 O. F. HULTMAN. 



kort I efter rotvokalen konstaterades s. 269 i en del urkunder en motsättning mellan u hos 

 neutr. a-stamssubstantiv och o hos mask. an-stamssubstantiv och svaga verb af fjärde konju- 

 gationen. Vi återförde denna motsättning på ett Ijudlagsenligt företrädande genom u af ur- 

 germ. kort u framför synkoperad omljud värkande ändelsevokal, hvarvid endast de böjnings- 

 kategorier, i hvilkas flexion ssystem former med kvarstående omljud värkande ändelsevokal 

 förhärskade, hade utsikt att upprätthålla och generalisera a-omljudet. Då vi nu vid undersök- 

 ningen af här ifrågavarande ord i allmänhet mött u hos neutr. a-stamssubstantiv (kluf-, luf, 

 ruf. skuf), men o hos mask. an-stamssubstantiv {Mowi, koivi) och verb af första svaga konju- 

 gationen {Iowa) — en böjningskategori, där formerna med kvarstående omljud värkande än- 

 delsevokal hade minst samma öfvervikt som i fjärde svaga konjugationen — och då härtill 

 kommer, att o-vokalisationen är enhärskande hos adv. owan, som konstant hade sådan än- 

 delsevokal, så kunna vi med än större skäl antaga, att åtminstone i en del fsv. dia- 

 lekter urgerm. kort u i ställning framför kort labial spirant + «-omljud vär- 

 kande ändelsevokal Ijudlagsenligt fortsattes ai' u, men blott ifall ändelsevokalen 

 varit underkastad synkope. Det synes mest tilltalande och möter intet hinder att tänka 

 sig detta så, att det urgerm. w-ljudet också här (jf- s. 235) fortlefver oberördt af a-omljudet, 

 som framför nämnda konsonant inträdt först efter den urnordiska synkopen af ändelsevokalen a. 



Under detta resonemang hafva några ord förbigåtts, hvilkas o-vokalisation skenbart 

 står i strid med det resultat vi kommit till. Ett af dem, det till ett prefix öfvergångna ad- 

 verbet of-, kräfver visserligen en komplettering af den nyss uppställda regeln. Exemplen på 

 detsamma visa, oaktadt sin talrikhet och förekomst i många olika urkunder, städse vokalen 

 o. Att det hade denna också i dialekter, där urgerm. kort u framför kort labial spirant + 

 synkoperad omljud värkande vokal i regeln reflekterades af u. kan därför icke betviflas. Men 

 detta ord skilde sig äfven i ett annat afseende från dem, hos hvilka vi iakttagit sistnämnda 

 förhållande: det saknade alternativt aksent — yåsom préposition och i sammansättningar, 

 där det sedan öfvergick till ett prefix (jf. Noreen, Aisl. gr. § 51 och Aschw. gr. § 57). Om 

 vi nu antaga ett kausalsammanhang mellan a-omljudet och den alternativa aksentlösheten, 

 hafva vi efter all sannolikhet träffat det rätta. Att under för öfrigt lika förhållanden en vo- 

 kal med svagare aksent varit mera mottaglig för regressivt omljud än en med starkare, därpå 

 finnas äfven andra exempel, såsom begränsningen till icke-hufvudtoniga stafvelser af öfver- 

 gången « > « framför guttural konsonant + sonantiskt i uti fornsvenskan (Kock, Arkiv IV 

 s. 171 ff., o. Noreen, Aschw. gr. § 102) och af omljudet a > o framför kvarstående m i vissa 

 fno. dialekter (Kock, Arkiv XII s. 138 K, 144 ff.). Troligtvis gäller alltså vår regel endast 

 för hufvudtoniga stafvelser: i icke-hufvudtonig stafvelse är den Ijudlagsenliga fort- 

 sättningen af urnord. kort u i ställning framför l<ort labial spirant + a-omljud 

 värkande ändelsevokal o, äfven om ändelsevokalen synkoperats. 



Lika litet som of- stå o-formerna af subst. lof och dess afledningar adj. lofliker och adv. 

 lofliJca i vägen för vår teori, oaktadt de — såsom af deras allmänna användning i de ä. fsv. urkun- 

 derna måste slutas — i språket uppträdt jämsides med u-formerna, Muf-, ruf och skuf. Subst. 

 lof är nämligen en nybildning till det synnerligen vanliga verbet Iowa och har jämförelsevis 

 sent trädt i stället för luf, som af några dialekter bevarats in i handskriftsperioden. Endast 

 om vi antaga detta, kunna vi förklara motsättningen ack. sing, lof (2 g.): subst. lufs eper (5 



Tom. XXXm. 



