Hälsingelagen, Exkurs 1. 299 



g.) i östgötalagen. I sammansättningen har ordet isolerats och bevarat sin ursprungliga gestalt, 

 medan det som själfstäiidigt pavärkats af verbet. Den Ijudlagsenliga formen antydes också 

 af adj. lufliher, som jämte en analogisk sidoform lofliker förekommer i Östgötalagen. — Icke 

 häller subst. ofsi eller adj. ofri behöfva stå i strid med den här uttalade åsikten om «-ondju- 

 det framför kort labial spirant. Associationen med de besläktade adverben of och oivan kan 

 i dessa ord (liksom i adv. owir) hafva infort o. För öfrigl är det osäkert, om de innehållit 

 mellanvokalen a. 



Med det nu anförda är likväl icke meningen påstå, att det Ijudlagsenliga «-omljudet 

 framför kort labial spirant, efter hvilken omljud värkande ändelsevokal synkoperats, i alla 

 fornsvenska dialekter varit inskränkt till icke-hufvudtoniga stafvelser, eller att det ens varit 

 det i alla dem, som de undersökta urkunderna representera. De sistnämnda, som visserligen ej 

 motsäga ett sådant forhållande, belysa icke så fullständigt dessa dialekter, att ej o-vokalisation 

 kunnat i en och annan vara för handen i samma utsträckning som i västnordiskan. 



Ännu i några andra fall uppvisar fornsvenskan inom den ifrågavarantie ordgruppen u, 

 där forn västnordiskan har o. En af orsakerna härtill är den dialektiska öfvergängen af o till 

 u i kort stafvelse framför i (ss. 262, 271, 290). Genom den har utan tvifvel vokalväxlingen i 

 flexionen ack. sing, lof (2 g.): dat. sing, lufi luui (11 g.) uti Östgötalagen uppkommit. Då 

 nämligen, såsom ofvan visats, ordet erhållit o genom en ung analogibildning till vb. Iowa, 

 kan den allmänna (också i sig själf rätt vågade) åsikten, att här förelåge en enstaka rest af 

 rt-omljudsväxling, icke vara riktig. Mera tvifvelaktigt är det, om prêt. part. ruwin — ett med 

 fvn. rofinn öfverensstämmande roivin förekommer blott i Västmannalagen — till någon del 

 har denna öfvergång att tacka för sitt u. Liksom andra till atlj. klassen II hörande starka 

 particip (hvilka afhandlas i det följande) har det väl åtminstone delvis fått detsamma genom 

 en analogiliildning, som utgått från prêt. ind. plur. och prêt. konj. samt participets synkope- 

 rade former (jf ofvan) och till mönster haft verb sådana som gripa och hinda, med genom- 

 gående i, resp. u till rotvokal såväl i dessa former som i det öfriga pret.-participet. 



Jämväl af samma öfvergång i kort stafvelse framför u (ss. 262 f., 280 f., 290) synes 

 vårt material innehålla mer eller mindre säkra spår. Vi finna i Dalalagen en böjning nom. 

 sing, stoiva: dat. ack. sing, stuwu -stuw (2 g.); i Magnus Erikssons landslag likaså nom. sing. 

 stoua{i%.): ack. sing, stuuu. Det antagligaste är, att vokalväxlingen här har samma ursprung 

 som i den böjning nom. sing, hona: gen. sing, hunu etc. vi (s. 280) iakttagit i bl. a. Magnus 

 Erikssons landslag — d. v. s. att den uppstått genom öfvergängen i fråga. Att också 1 plur. près. 

 ind. luivum i Sv. Dipl. 4069 på denna väg kommit sig till sin rotvokal u, är icke osannolikt: 

 för öfrigt är på ett par undantag när o enrådande hos de talrika exempel på vb. Iowa, som den 

 ä. fsv. litteraturen innehåller. 



Undantagen äro inf. hma och 3 sing. près. ind. luuar i Cod. Bureanus. Man kan ej 

 undgå att i dem se ett ytterligare stöd för den s. 255 uppställda satsen, att i någon dialekt, 

 som påvärkat nämnda urkund, urgerm. kort u efter I Ijudlagsenligt fortsatts af u äfven om 

 nästa stafvelse innehållit «-omljud värkande vokal. Emellertid förekommer i Cod. Bureanus 

 jämte de 2 w-skrifningarna Ivna luuar 28 o-skrifningar af samma ord. Häraf måste slutas, 

 att åtminstone hvad beträffar orden med v- ljud efter rotvokalen, icke alla dess dialekter ka- 

 rakteriserades af det ifrågavarande undantaget från a-omljudslagen. 



N:o 2. 



