306 O. F. HULTMAN. 



guj): guâ ns. Kr. 1 — alguzheelgun np. Kr. 1 — guzliJcama as. Kr. 3.4 — gupfapir 

 ns. Kr. 4 pr. — gudmopir ns. Kr. 4 pr. — guzziuia as. Kr. 9 pr. — guzziuia lagh n, as. Kr. 

 9.2 (2 g.) — guzziuiu np. Kr. 6.i (2 g.); dp. Kr. 6.i; guzzhna np. Kr. 6.i; guzziuium dp. Kr. 9.2. 



gol): gozziuia np. Kr. 6.i. 



Hos vissa maskulina i-stammar är däremot o ungefär lika vanligt som u. En sådan 

 företer i Vidhemsprästens anteckningar och i tilläggen till Södermannalagen den 

 senare rotvokalen — 



bugher: arbugJia gp. SML Add. 1.7 ^ — hcestubughce d, ap. VGL IV 10 (2 g.) — 

 i Stadslagen den förra — 



bogher: arbogha np. B. 23. i. 



En annan af dessa «-stammar har väl till rotvokal u i Östgötalagen, Dalalagen, 

 Sraålandslagens textkodex, det längre fragmentet af Östgötalagen, Smålands- 

 lagen i God. AM 51 4:o och Kopparbärgsprivilegierna: 



luter: luter o. d. ns. ÖGL VaJ).. l.s, 33 pr.; DL Elis. 6.i; ÖGL fr. II R. 3.2; härin ns. 

 ÖGL 6 g. ex. JE. lO.i; lutzs gs. ÖGL B. 12.i; luti ds. ÖGL R. 3.2; ÖGL fr. II R. 3.2; lut o. d. ds. 

 ÖGL 14 g. ex. E\)S. ind.; DL B. 43 pr.; Sm.L 18 pr.; as. ÖGL 17 g. ex. Kr. 9; DL 31 g. ex. 

 Kr. 3 pr.; ÖGL fr. II 7 g. ex. R. 3.2; Sm.L fr. 6 pr. (2 g.); Kopparb. 637; Min as. ÖGL Et)s. 

 8; lutum dp. ÖGL Kr. 9, G. 14.i; DL jjg. 5.6 ; luti luty ap. DL Kr. 3 pr., E{)S. 6.1; lutina ap. 

 DL G. 11.5 — bropurs Iwt as. DL G. ll.i — fyndar lut as. ÖGL B. 37 pr. — huwp Inteerna. 

 ÖGL Kr. 24 pr.; huwp lut as. ÖGL Kr. 24 pr., G. 21 pr. — manzs lut as. ÖGL B. 36.3 — 

 lut fal as. DL B. 8 pr., 1; lut falli ds. DL B. 8.1 — lutskipt ds. ÖGL B. 6 pr. — lutskiptan 

 asm. ÖGL Dr. 5 pr. (2 g.); lutsMpt lut sTcipt nsf. ÖGL ES. 15.5 ; ÖGL fr. II ES. lö.s; lutsUpta 

 lut skipta asf. ÖGL ES. IÜ.5; ÖGL fr. II ES. 15.5 ; npf. ÖGL ES. 4 pr.; lutskipt npn. ÖGL 

 Dr. 5 pr. 



Men o-vokalisationen är enrådande hos detta ord i äldre Västgötalagen, yngre 

 Västgötalagens kyrkobalk, Vidhemsprästens anteckningar, tilläggen till Söder- 

 mannalagen, Lydekinus, Magnus Erikssons bref om frånträdande af kronan, samt 

 diplomet Beskr. öfv. Ydre h:d 32: 



godes penninlc 'Handgeld, insofern es ursprünglich gottesdienstlichen Zwecken oder den Armen zu Gute 

 kam' den uppenbart stammar. Måhända har härvid folkotymologisk anslutning till göz 'gods' spelat 

 en roll. Jf. Zetterberg, Bjärköar. ljud- och forml. s. 17 f. 



1 Efterleden i fsv. Arbugha har man efter all sannolikhet att närmast sammanhålla med fvn. 

 bugr m., icke, såsom Rydqvist (Sv. spr. I. II s. 281) är böjd att göra. med fsv. bughi fvn. bogi m. 

 Det förra ordet brukades ofta just om 'Bugt som dannes af et Elvelob' (Pritzner, Ordb.; jf. äfven 

 Rygh, Norske Gaardnavne, Indledn. s. 46), medan en dylik användning af det senare synes okänd. 

 Nom. -formen arbogha i Stadslagen är den gamla genitiven, som redan trädt i stället för det ur- 

 sprungliga *Arbughir\ jf. nom. vpsala och siMwna därsammastädes. Också ortnamnet hcestubughce 

 i Vidhemsprästens anteckningar innehåller väl snarast den ursprungliga gen. plur.-formen af bugher, 

 hvilken här kommit att fungera som dativ (liksom uti [moot vpsalum enekripunge] siktuma St.L B. 

 23.1) och ackusativ. Att -bughce icke är dat. ack. sing, af bughi m., antyder förleden hccstu, som 

 blott kan vara den svaga pluralformen af en superi, hä-ster 'högst' (jf. fvn. hcéstr och kompar. hcerri 

 i en annan västgötaui-kund, Bjärköarätten). 



Tom. XXXni. 



