Hälsingelagen, Exkurs 1. 319 



Sm.L 3.2; Sm.L fr. 3.2; ludrœ gsf. VGL II Add. 3 pr., 5 pr.; lukiri 0. d. dsf. VGL I B. 9, A. 

 11; VGL II Add. 7.27; VGL IV 9; HELL Hg. 11; luete dsf. VGL II Fr. 13; luUum luktom 

 dpf. Bur. 183, 205, 530; luctu dsn. VGL I ]>. 5.2; VGL II ^. 33 — vte lukter ute luctœr 

 nsm. VML I. 18; MKLL Egn. 35. 



ruddi rudder: ruddi rudde 3 spti. UL V. 20.2 (2 g.); Kopparb. 637; ruddœr nsm. UL 

 V. 17.3; näh asn. SML B. 13.i (2 g.); ruddu ruddo dsn. UL 4 g. ex. V. 2O.2; VML B. 21 — 

 orudder rudd'r nsm. UL V. 20.3 ; VJL B. 20.i; MELL B.;24.2. 



studdi: stude 3 spti. Bur. 499. 



För de hithörande svaga verben af fjcärde konjugationen finnas blott ett par be- 

 lägg. De i Östgötalagen och Cod. Bureanus visa u i rotstafvelsen — 



dugha: dughpe 3 spti. Bur. 25. 



lu{)a: lupa 3 ppi. ÖGL G. 16 pr. — 

 ett i Bjärköarätten däremot o: 



dogha: doghandœ apm. 2 pr. 



Till ordgruppen i fråga hör slutligen ett af preteritopresentierna, för så vidt det 

 — i inf. samt près. ind. plur., konj. och part. — har en pä urgerm. u återgående rotvokal. 

 Denna är i de ä. fsv. urkunderna ?/:' 



1 Samma verb företer alternativt o i de nämnda böjningsformerna: mogha inf. Bur. 134, 139; 

 moghum 1 ppi. HL L 17; moghu mogho 3 ppi. VGL U G. 16, {T. 30, I. 13; Bj.R 8.3; SML 19 g. ex. 

 Kk. 1.1; SML Add. 5 (2 g.); VML Kr. 1 pr., 1, M. 30 pr.; St.L 22 g. ex. G. 7.4; Lyd. 186; mogha 

 moghce 3 ppi. HL Kk. l.i, M. 4, 7.2; moghi moghe 2, 3 spk. SML Prol.; Bur. 18; moghcendi mog- 

 hande nsm. UL Kk. 14.io, Kg. lO.i, I. 8.1; SML {jj. 6.2; VML Kr. 18, L 7; St.L Kg. 20.5, I. 10, 

 SVd. 6.2; npn. St.L I. 15 pr. (2 g.), Eds. 2O.2; moghanda o. d. g, d, asm. UL M. 42; SML I. 

 12.5, DL B. 7.1, 39.5; VLIL M. 26.io; MELL Egn. 18; npn. VML M. 8.1 (2 g.). Men det är mer än 

 tvifvelaktigt, om detta o i nSgot enda fall fortsätter urgerm. kort u. Att verbet i fråga kunnat 

 hafva långt o, har Kock i Fsv. Ijudl. s. 257 framhållit, under iiberopande af ett moghe i Kristoffers 

 landslag; det bekräftas af liknande skrifningar i andra urkunder med vokalbalans (t. ex. Cod. Bur. 

 moghe s. 18) äfvensom af nsv. mogande. med slutet o. Och det kan sättas i fråga, om (starktoniga) 

 kortvokaliska o-former af detta verb alls förekommit i fornsvenskan. Kock vill väl a. st. af ett moghi, 

 som jämte moghe en gäng förekommer i Kristoffers landslag, sluta tiU ett sådant förhållande. Men 

 det får ej förbises, att skrifningarna moghe moghi, hvilka hvardera finnas i kapitel hämtade ur Mag- 

 nus Erikssons landslag, i dennas textkodex motsvaras af maghe maghi. Man saknar således inga- 

 lunda skäl för misstanken, att moghi ärft sitt i från ett kortstaf\ngt maghi i tidigare handskrifter — 

 m. a. o. att det blott utgör en kompromiss mellan ett sådant och ett moghe i någon skrifvares egen 

 dialekt. Af detta moghi behöfva vi alltså knappast låta afhålla oss från att gitva o-vokalisationen 

 hos verbet den förklaring, som i sig själf är mest tillfredsställande: att den utgått från près. ind. 

 plur., där den uppkommit genom M-omljud af nasaleradt långt a (jf. Noreen, Aschw. gr. § 73. 2). 

 Den växling « : v ett dylikt omljud närmast framkallat har måhända i någon dialekt upprätthållits 

 långt in i den litterära perioden. Åtminstone möta i Birg, uppenb. II s. 278 vid sidan af hvarandra 

 inf. magha (2 g.): près. ind. plur. mogho (2 g.). Afspeglar denna motsättning en i språket förefint- 

 lig växling — och troligtvis gör den det — så vederlägges därigenom definitivt Kocks åsikt (a. st.), 

 att ö tillkommit genom förlängning af u under inflytande af sidoformerna med ä. Men äfven i mot- 

 satt fall är en dylik förklaring rätt betänklig. Mot att o i mogha återginge på urgerm. u talar dess- 

 utom, att detta hos ett annat hjälpverb med nästan samma böjning — skula — så godt som alltid, 

 äfven i de urkunder där det förra verbet har rotvokalen o, uppträder som u (jf. s. 267). 



N:o 2. 



